KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. N:0 2. 43 



chulpas», de indianer, som fordom bebott dessa trakter. Naturbildningar bjödo blott 

 några mindra vetande ut åt mig. Jag skall här nedan lämna ett slags förteckning 

 öfver de föremål, som jag köpt af indianerna. 



Stenyxor (steiihackor). 



Betrakta vi tafl. 5, så äro där de här förekommande stenyxetyperna afbildade. 

 Vi se där, att variationen i yxtyperna ej är vidare' stor. De äro alla mer eller min- 

 dre T-formiga. Någon yxa med gördel finnes ej. Någon bestämd fördelning af de 

 olika typerna öfver området kan man ej iakttaga. Det är blott vid Buturo vid Rio 

 Tuiche, som vi jämte en egendomlig keramik finna en karakteristisk lokaltyp (se 

 sid 58 och tafl. 7 fig. 9). Den är utom vid Buturo blott funnen i ett exemplar vid 

 Mojos. 



Stenyxorna träffas här öfver ett mycket mera vidsträckt område än grafhusen. 

 Nästan öfverallt, där jag här gått fram, har jag erhållit eller själf funnit dylika. 

 Jag har dem sålunda från Llinquipata, San Fermin, San Carlos, Apolo, S:ta Cruz del 

 valle amerio, Crucero, Påta, Mojos m. fl. ställen utom grafhusgränsen. De träffas, snart 

 sagdt, hvar man röjer i urskogen liksom i fjällen, hvarför de måste finnas i oer- 

 hörda massor. 



Då urskogsindianerna här ända till sista tiden användt stenyxor af liknande 

 typ (jämför fig. 36), kunna många af dem, som träffas i urskogarne, vara all- 

 deles moderna. Huruvida de stenyxor, som träffas inom grafhusgränsen, äro sam- 

 tidiga med grafvarne, kan man ej veta. Det är ju möjligt, att de i regel äro äldre 

 och att de, som bj^ggde grafhusen, använde yxor af kopparlegering af samma T-form 

 som stenyxorna. 



Dessa T-formiga yxor äro mycket vanliga såväl af sten som af kopparlegering 

 öfver stora delar af Anderna inom såväl calchaquiområdet, som aymara- och qui- 

 chuaområdena. Då ett jämförelsevis litet antal stenyxor äro afbildade från Syd- 

 amerikas olika delar, är det, utan att genomgå de obeskrifna samlingarne i en mängd 

 museer, omöjligt att få reda på de olika yxtypernas geografiska utbredning. En så- 

 dan studie, grundad på ett stort material, skulle nog leda till många intressanta re- 

 sultat. Sålunda skulle det antagligen tydligt visa sig, att de T-formiga stenyxorna 

 i Argentina äro yngre än dem med gördel och komna dit med inflytandet från det 

 cenfcralandinska fjällområdet. 



Med undantag af Buturotypen hafva stenyxorna här ej haft egg på sidorna 

 utan blott i spetsen. De hafva stundom varit utsatta för stark nötning (tafl. 5 

 fig, 11) och tydligen flera gånger omslipade. Nötningen har varit starkast i ena 

 hörnet af eggen. De måste därför, liksom Ambrosetti {2) anmärker om liknande 

 yxor från calchaquiområdet, hafva varit skaffade som den fig. 36 afbildade stenyxan och 

 ej som den fig. 35 afbildade järnhackan. Ambrosetti (2) antager, att det varit det mest 

 nötta hörnet på yxbladet, som varit nedåt. Detta beror på, huru yxan användts. Har man 

 huggit från sidan med den för att t. ex. fälla ett träd, då har det nedre hörnet möjligen 



