KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 42. NIO 2. 55 



förut tecknat för dem något liknande, utan blott gifvit dem papper och penna, med 

 begäran, att de skulle teckna en IJama o. s. v. Betrakta vi quichuaindianens teck- 

 ning, så skall a föreställa en llama, b en häst, c en af mina tjänare. Julian, och 

 d en hund. Aymaraindianen har tecknat en fågel (a), en llama (b), en viscacha 

 (Lagidium peruanum) (c), ytterligare en llama (d), min tjänare. Julian (e) och en 

 häst (f). En betydande skillnad i utförandet af teckningarne är att quichuaindianen 

 ritat sina figurer genom att teckna konturerna, aymaraindianen däremot genom att 

 fylla ytor, efter hvilken senare metod bergsmålningar och hällristningar inom de cen- 

 tralandinska fjällområdet och i fjälldalarne bruka vara utförda. Betrakta vi djur- 

 teckningarne, så äro ett par af dessa förträffliga och återgifva liksom hällristningarne 

 och bergsmålningarne utmärkt djurens form. Aymaraindianens llama är utmärkt väl- 

 lyckad med små medel. Detta inser den som sett viscachas ute i naturen, att den 

 är i ännu högre grad. Hästen är icke heller dålig. 



Jämför man dessa teckningar med hällristningarna och bergsmålningarne är lik- 

 heten omisskänlig. Jämför man dessa teckningar från fjällindianerna med äkta natur- 

 folksteckningar, skall man finna, att de förra bemödat sig att göra djuren igenkän- 

 liga genom att riktigt återgifva kroppens form, d. v. s. genom riktiga proportioner, 

 de senare beskrifva dem oftast genom att lägga hufvudvikten på några karaktäristiska 

 detaljer. Äfven i detaljerna äro fjällindianerna naturtrogna, se t. ex. hästens hofvar. 



Naturbililiilngar, som indianenia förklara vara teckningar. 



Ofta hafva indianerna, då jag frågat efter figurer, målade eller ristade på klip- 

 porna, fört mig att se, hvad som helt enkelt varit naturbildningar. Sålunda talade 

 flere af indianerna i Puinadalen i Bolivia om, att på vägen till Saqui skulle på en 

 bergvägg finnas en målning föreställande en kvinna, som drifver en llama framför 

 sig. I handen håller hon en slända. Där skulle också finnas en sten med en tupp, 

 som gal, och framför tuppens näbb skulle vara målad en bokstaf, »una letra». Dylika 

 »målningar» äro ingenting annat än naturbildningar uppkomna genom olika färg på 

 bergarter, lafvar etc. Kvinnan med sländan tyckte jag mig kunna se, men till tup- 

 pen med bokstafven räckte min fantasi ej till. 



De figurer, vi här sett återgifna, föreställa i regel djur, sällan människor. Oan- 

 ständiga bilder finnas ej. Indianernas fantasi rör sig om llamas o. d. och ej om 

 könsorganen. 



Boplatser utom graflmsgränsen, ej hörande till fjäll kulturen. 



Vid Capamitas och Lianalomas i Caripunadalen finna vi som nämnts grafhus 

 och för fjälldalarnes kultur karakteristiska föremål. Följa vi Caripunadalen längre 

 inåt urskogarne, så finna vi vid Mojos och Påta inga grafhus, men vid röjningar 

 några få föremål, särskildt af kopparlegering, hvilka tydligen höra till fjälldalarnes 

 kultur. Påta ligger som nämnts på en höjd vid Rio Tuiche, nära Rio Caripunas in- 

 flöde i denna flod. Vid Påta möta vi ännu på höjderna gräsmarker, »pajonales». 



