56 NORDENSKIÖLD, ARKEOLOGISKA UNDERSÖKNINGAR I PERUS OCH BOLIVIAS GRÄNSTRAKTER. 



Följa vi Rio Tuiche vidare, så komma vi in på det egentliga urskogsområdet. Tiiiche- 

 floden mellan Påta och Buturo har jag ej följt. Flodens lopp är där numera okändt, 

 fastän D. Gabriel Gonzales sporrad af ett rykte, att han där skulle finna stora rike- 

 domar, redan 1670 for där fram på flottar (Ballivian 5). Han kom till en stam kallad 

 Suqaitunia. För att komma till Buturo från Påta går man numera en omväg öfver 

 S:ta Cruz del valle ameno. 



Under min vistelse vid Buturo (670 m. ö. h.) i juli 1904 upptäckte jag där en 

 massa krukskärf vor i urskogen ett par km. från den plats, där en tacanaindian bru- 

 kade färga dem, som äro på väg till gummifaktorierna vid Rio Tambopata, öfver 

 floden. Mellan Buturo och San Juan (ej att förväxla med San Juan del oro) träffar 

 man på liknande sätt stora mängder af krukskärfvor i de nu obebodda skogarne längs 

 med Rio Asariamas. Äfven vid San Juan lära massor af krukskärfvor träffas, likaså 

 vid Asilla. De synas däremot ej finnas på andra sidan om vattendelaren mellan Rio 

 Asariamas och Rio Cocos eller i skogarne omkring mellersta Rio Tambopata. Där 

 skulle de säkert hafva observerats af de talrika gummitappare, som jag utfrågat, 



Från hvilken stam dessa rester härleda sig, vet jag ej. Den enda uppgift, jag 

 kunnat finna i literaturen, om hvilken stam som bodde här, när de första hvite 

 trängde fram här, har jag ofvan citerat. Får man tro missionärernas berättelser, 

 (Ballivian [5]) är det sannolikt att dessa boplatser härleda från en tid äldre än 

 »conquistan», då de tacana- och lapachu-talande stammar, de första upptäckarne 

 mötte i Caupolican, och hvilka väl vid missionärernas uppträdande här äfven inne- 

 hade urskogarne vid Buturo, ej hade krukor, utan blott rostade sin föda, såsom nu 

 tambopata-guarayo göra (Nordenskiöld 22). 



Några grafvar har jag ej kunnat finna här, utan har jag fått nöja mig med 

 tämligen flj^ktiga boplatsundersökningar, hvilka naturligtvis gifvit högst fragmentariska 

 fynd. Några husruiner eller andra murar finnas ej alls i dessa urskogar, då hyd- 

 dorna troligen varit af bambu eller annat lätt nedruttnande material. 



Hvad, man här finner, är krukskärfvor och stensaker. Dessa äro fullständigt 

 olika, hvad man finner i fjälldalarne. Föremålen ligga kringströdda på marken all- 

 deles i ytan eller på några cm:s djup bildande ett tydligt kulturlager. Då föremålen 

 ligga så ytligt måste myllbildningen i dessa skogar vara ofantligt liten. 



Af hvad jag samlat på dessa boplatser, har jag blott kvar, hvad jag fann på 

 boplatsen vid Buturo. Det öfriga har gått förloradt på Caupolicans osäkra vägar. 



I den täta urskogen har det varit mycket svårt att konstatera denna boplats 

 utbredning. Den bör med åtskilliga afbrott hafva varit ungefär 500 m. lång och 

 750 m. bred. En liten bäck flyter i närheten. 



Man har här haft stor kruktillverkning. Jorden hvaraf krukorna tillverkats, har 

 hämtats från en stor graf i närheten. Den har malts på stora malstenar, af hvilka 

 talrika träffas här. En dylik, fig. 48, är här afbildad. Denna malstens största ge- 

 nomskärning är 46 cm. Stenen, den står på, har en längd af 76 cm. Att dessa 

 stenar åtminstone delvis användts att mala lera på, framgår af, att klumpar af bränd 

 lera ligga hopade omkring malstenarne. Att med dessa stenar malts något hårdt 

 ämne, synes däraf, att på skifvorna äro nötta djupa rännor efter malstenarne. Leran 



