34 HENR. MUNTHE, DEN SVENSKA HYDROGRAFISKA EXPEDITIONEN ÅR 1877, III. 



Mei'a sannolikt förefaller Röedams antagande, att vatten af större salthalt, såsom i 

 Kattegat, verkar desinficierande på de organiska ämnena, »saa at de ikke kan gaa i den 

 forraadnelseagtige GJEering, som Bundarten i de dybere Partier af Östersöen, hvorved der 

 iidvikles Svoolbrinte og Kulsyre, som bortförer Kalken af Bundlagene» (1. c. p. 59). 



Visserligen skulle man äfven under sådana omständigheter vänta att finna en större 

 olikhet mellan karbonathalten inom det Egentliga Östersjön å ena sidan och den danska 

 arkipelagen å den andra, men orsaken härtill torde vara att söka i för sistnämnda område 

 säregna förhållanden. Det synes då ligga närmast tillhands att antaga dessa vara de här- 

 städes rådande lifliga strömningarna i vattnet. Dessa måste nemligen orsaka, att det finare 

 sediment som hitföres hålles sväfvande i vattnet relativt länge innan det bottenfälles, 

 hvilket senare icke kan ske annat än under därför gynnsamma förhållanden, d. v. s. en 

 tillräcklig minskning i strömstyrkan. Då så är fallet, måste man antaga, att karbonat- 

 halten hos de finare sediment, som här afsättes, i regel hunnit delvis utlösas, innan botten- 

 fällningen egt rum. ' 



Att afsättningen af finare sediment däremot försiggår relativt hastigt i Skagerack 

 och Kattegat (med undantag för trakterna närmare sunden) är a priori sannolikt dels af 

 det skäl, att strömstyrkan här vanligen är svagare dels ock därför, aitt vattnets större 

 salthalt måste antagas betinga en väsentligen snabbare sedimentation än inom det baltiska 

 hafvet med sin relativt låga salthalt. 1 dessa tvenne omständigheter tror jag därför, att 

 man har att söka betydelsefulla orsaker till den ansenliga karbonathalten hos Skageracks 

 och Kattegats finare sediment. De baltiska sedimentens ringa karbonathalt skulle däremot 

 vara att delvis tillskrifva en af vattnets mindre salthalt beroende långsammare sedimenta- 

 tion och däraf följande fullständigare utlösning af det i sjunkning stadda materialet. 



Af det sagda får man alltså en förklaring på den stora öfverensstämmelsen mellan 

 karbonathalten hos de finare sedimenten inom danska arkipelagen och det egentliga 

 baltiska området. 



Det återstår emellertid att söka förklaringen på den stora vexling i karbonathalten, 

 som de finare sedimenten förete t. ex. inom Egentliga Östersjön och detta äfven på 

 närbelägna lokaler. Granska vi den stora tablån, sidd. 28 — 29, synes däraf framgå, att 

 det djup, hvarifrån ett prof härstammar, icke har någon betydelse i detta hänseende, lika 

 litet som en lokals större eller mindre afstånd frän ett landområde bestående af krita 

 (t. ex. Riigen) eller kalksten och mergelskiffer (Gotland o. s. v.) härvidlag utöfvar något 

 märkbart infl\'tande. Då det af sistnämnda omständighet vill synas, som om det finare 

 sediment, som uppkommer genom hafvets mekaniskt förstörande verksamhet, icke skulle 

 spela någon vidare rol i fråga om de finare sedimentens karbonathalt, är det tydligt, att 

 det sediment, som tillföres hafvet genom floder och mindre rinnande vatten, och som till 

 kvantiteten i regel torde öfvergå det förra, i viss mån måste antagas vara bestämmande 

 för nämnda karbonathalt. Dä olika floder genomflyta områden af ofta mycket vexlande 



' För iitt lielysii den rol, som ströinninf!;ar i vattnet spela inoin ett hithörande oniräde, nemli{i;en Lilla 

 Helt, förtjenar det frainhällas, att intet lerslani afsättes inom de smaliire delarne af detta snnd, i följd af de här 

 oftast rådande starka strömningarna. (Jfr Petehsen : Beretnin-;- fra den danske biologiske Station, III, (1892), 

 sid. 27). Inom Stora Belt och särskildt Öresnnd äro strömningarna i regel ej obetydligt sviignre, hvarför här också 

 ställvis afsättas leriga sediment. 



