8 HOLMGREN, STUDIER ÖFVER HUDENS OCH DE KÖRTELARTADE HUDORGANENS MORFOLOGI. 



flimmerceller vid kitinets utveckling. Afven Tullberg framhåller i sitt arbete »Studien 

 uber den Bau und das Wachsthum des Hummerpanzers und der Molluskenschalen»,^ att 

 kitinet bildas genoin successiv omvandling af den j^ttre delen af matrixcellerna, derigenom 

 att cellerna spalta sig i trådar samt dessutom afsätta mellan dessa en mellansubstans. 



Jag har dock ej med tillräcklig tydlighet kunnat urskilja alla dessa detaljer öfver 

 hudens hela utsträckning. Hvad man emellertid hos flertalet fjärilslarver, åtminstone vid 

 mera framskriden kutikularisering, under deras hudömsningar kan iakttaga, är den punk- 

 terade membran, som ligger den egentliga epidermiscellen helt nära och afgränsar ett af 

 fina trådar genomsatt spatium från den utanför liggande egentliga kutikulan med dess 

 ofta pigmenterade membran tätt under den skulpterade fria ytan. 



Dessa påpekade förhållanden med afseende på kutikulans utbildning torde väl — i 

 samband med en del moment vid utvecklingen af de kitinösa delarna hos vissa hudkörtlar, 

 hvarom nedan skall ordas, — vara egnade att åtminstone i någon mån fästa uppfattningen 

 beträffande kutikulans egentliga genes vid den åsigt, att hudens kitinlager utgör närmast 

 en metamorfosering af matrixcellernas protoplasma. 



Redan under de senare skedena af exuvialperioderna kan man urskilja, förutom den 

 på ett eller annat sätt skulpterade ytaii, åtminstone tvenne olika lager af kutikulan, nem- 

 ligen ett yttre, än pigmenteradt, än opigmenteradt samt ett inre städse opigmenteradt. 

 Derjemte framträder i flertalet fall en tydlig gränszon mellan epidermiscellen och kuti- 

 kulan. — Afven under denna senares definitiva stadium kan man, såsom Minot uti ofvan 

 antydda afhandling också framhållit, iakttaga dels en yttre mer eller mindre pigmenterad, 

 smal zon, som utgöres af en jemförelsevis mycket hård modifikation af kitinet och som 

 med saffranin erhåller en röd, glänsande tinktion, då ej en riklig pigmentanhopning täcker 

 färgningen; dels ett mellersta relatift tjockt samt äfvenledes hårdt skikt af oftast lagrad, 

 någon gång tydligt höjdstrimmig kutikula, hvilken af saffranin plägar antaga en mer eller 

 mindre starkt blåaktig färgton; dels slutligen ett djupt, mer eller mindre ansenligt lager 

 af en mer homogen, jemförelsevis mjuk och ej kromofil substans; hvarefter i flertalet fall 

 vidtager den fina grtinszonen närmast inpå epidermiscellerna. — I den yttre delen af det 

 mellersta lagret plägar understundom genom intussusception afsätta sig glänsande kalk- 

 kristaller, någon gång äfven hartskorn. ^ 



Med afseende pä epidernnscellernas form, iakttager man oftast, såsom bekant, ett 

 kubiskt till cylindriskt utseende, dä i det senare fallet den runda eller ovala kärnan plägar 

 intaga ett mera basalt läge. Särdeles ofta äro cellerna rikligt pigmenterade, hvarvid pig- 

 Tiientet är antingen ansamladt uti den basala delen eller mera diffust utbredt uti hela 



1 K. Svenska Vet. Akad. Handl. Bd 19. N:o 3. 



- voM Hatii nämner nti sin afluindling »Ueber die Hautsinnesorgane der Insekten», Zeitsehr. f. VViss. Zool. 

 Bd 46, Haft. 3, — att kitinet liestår af tvenne lager: eine gelblicli-l)nuiiie liärtere und eine lielle weichero. Die 

 letztere ist wahrscheinlicli flir Reagentien einigermassen diirchlässig. ■ v. Rath tyckes säledes se i mitt yttersta 

 oeli mellersta lager endast ett skikt. 



