KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 27. N:0 4. 17 



emot en kortare eller längre klubba, härvid bildande liksom en öfvergång till den fullt 

 utvecklade insektens fjäll. Uti ett dylikt klubbformadt hårs distala, uppsvälda ända kan 

 man ofta iakttaga fina porkanaler, hvilka efter all sannolikhet utgöra fria mynningar för 

 den secernerande cellens utföringsgång (se Tafl. III, fig. 5!). — På de flesta hår kan man — 

 såsom Leydig uti ofvan citerade, i Zool. Anz. införda afhandling yttrar — med våra nu- 

 varande undersökningsinstrument ej spåra dylika fria mynningar, men han vill dock postulera 

 sådana, ehuru af ytterlig finhet. Vissa iakttagelser öfver håriga larvers förhållanden härvid- 

 lag, då de oroas, tyckas vara egnade att bestyrka denna Leydigs förmodan; i det att man 

 bland annat finner, hurusom å hår, hvilka på intet sätt blifvit vidrörda, små klara di-oppar 

 kunna uppträda. Dock skulle jag för egen del ej våga tillägga detta moment allt för 

 stor betydelse. Tvärtom är jag benägen att vända frågan om sättet för aflägsnandet 

 af den körtelartade cellens sekret i en helt annan riktning. Det är nämligen allmänt be- 

 kant, att vid starkare vidrörande af en rikligt hårig larv större eller mindi^e fragment af 

 hår lätt fastna på fingrarna och att således dylika hår med lätthet afbrytas. Jag menar, 

 att just uti de spröda längre eller kortare håren hos en del larver, der för öfrigt den 

 secernerande cellen nått sin mest predominerande utbildning, vägen låge öppen för sekre- 

 tets aflägsnande, då en dylik sekretion vore af nöden. — Leydig säger sig emellertid 

 hafva iakttagit porkanaler å större hårbildningar — såsom hos Saturnia pavonia. Jag 

 kan ej konstatera denna uppgift. — På fjällbildningar hos iraagines hafva dels Leydig, 

 dels Weismann och Devitz sett preformerade öppningar. Att dylika hårbildningar der- 

 emot skulle kunna ega fria stomata, låter ju lätt tänka sig redan på grund af hvad jag 

 ofvan nämt om klubbformade hår hos larver. 



I den trikogena cellkroppen kan man iakttaga — förutom en diffus kornighet — 

 en fin, i cellens höjdriktning löpande striering, hvilken ej sällan i den mera perifera delen 

 öfvergår i kraftiga, i samma riktning upp mot cellens kutikulära bildningar löpande, ofta 

 mörkfärgade kitinösa stafvar. Dessa senare äro sinsemellan förenade genom tvärgående 

 bryggor. Ofta kan man följa dessa kitinstafvar djupt ned i cellens protoplasma, der de 

 äro omgifna af ett hölje, bestående af en yngre, ofärgad och mjukare kitinmodifikation. 

 Den del af cellens protoplasma, som närmast vetter mot thecabildningen, företer ofta en 

 randzon, bestående af fina stafvar — bildar nästan ett stafbräm. Detta förhållande torde 

 dock icke få uppfattas såsom någon konstant struktur; i det att man ej så sällan för- 

 gäfves söker att återfinna detsamma hos arter, der man vid andra tillfällen funnit pryd- 

 liga dylika brämbildningar. Då jag dessutom trott mig iakttaga denna bildning endast 

 hos celler, som efter allt att döma varit i verksamhet vid larvens fixeringsögonblick, är 

 jag i detta hänseende benägen att hylla mig till den af O. Tornier ^ uttalade meningen, 

 att »die Burstenbesätze» med sekretionen »erscheinen und verschwinden». — En iakttagelse 

 i samma riktning har äfven J. Frenzel ^ gjort. — Om för öfrigt Tornier's åsigt, att 

 denna struktur skulle funktionelt sammanhänga med sekretionen, är riktig eller ej, torde 

 väl vara svårt att afgöra. Frenzel synes ej dela denna mening, utan ser i stafbrämets 

 försvinnande ett slags degenerationsfenomen. 



1 Ueber Burstenbesätze an Driisenepithelien, Arch. f. mikr. Anat., Bd 27, 1886. 

 ^ Zum feineren Bau des Wimperapparates, Arch. f. mikr. Anat., Bd 28, 1886. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 27. N:o 4. 3 



