kongl. sv. vet. akademiens handlingar, band 27. n:o 4. 25 



utgå från multipolara, perifera ganglieceller, hvilka med en centripetal utlöpare stå i för- 

 bindelse med buksträngen. 



Af, såsom det synes mig, särdeles stor principiel betydelse äro de undersökningar 

 Alex. Smirnow ^ i år publicerat öfver nervsluten i huden hos Lumhricu>^. Denne forskare 

 har nemligen iakttagit, förutom de af Lenhossék ~ beskrifna sinnescellerna, fria nervslut. 

 Bland dessa senare äro en del af sensibel natur, andra åter af sekretorisk. — Smirnows 

 iakttagelse har sedermera bekräftats af G. Retzius.'^ 



Studiet af snitt genom skilda larvers hud har visat mig den genomgående struktur 

 gangliecellei^na ega. — Såsom ofvan genom ett citat ur vom Rath's betydelsefulla arbete 

 framhållits, är kärnan rund och eger ett likformigt kromatin-nät samt synes ljusare än 

 epidermiscellernas kärnor. — Oftast är man derjemte i tillfälle att iakttaga en mera cen- 

 tralt liggande nucloolus. — En mer eller mindre bred, mot periferin förtonande proto- 

 plasmatisk zon omkring kärnan utgör cellkroppen, hvilken utsänder ett respektive större 

 eller mindre antal utskott. Gangliecellen är omgifven af ett kärnförande hylle, som äfven 

 komiterar cellens utlöpare och proximalt öfvergår på nervbanan. Vid gangliecellens nerv- 

 ända plägar man i regel finna en hyllekärna. — A härdade preparat har i flertalet fall 

 gangliecellens protoplasma retraherat sig ganska väsentligt, så att ett relatift stort afstånd 

 förefinnes mellan cellkroppen och hyllet. Detta, orsakar, att gangliecellen vid mindre starka 

 förstoringar synes blåsformig. 



Det plägar på exquisita snitt ej vara svårt att följa den till en hårkörtel hörande 

 bipolära gangliecellens terminala process ända ut i trikombildningen, och jag kan med 

 full bestämdhet framhålla, att jag iakttagit utlöparen, ond<lädd af sitt hylle, ända in i 

 åtminstone den mera centrala delen af håret. För mig synes således intet skäl förefinnas 

 att biträda Leydigs * mening, att ganglieprocessen skulle i håret sammansmälta med hårets 

 »hyaloplasma». Med den syn på nervsystemets förrättningar, som vi nu för öfrigt ega, 

 torde väl ej heller den uppfattningen kunna vinna sannolikheten för sig, att vägen för 

 den genom retning af hårets sensibla element utlösta sekretionen från respektive hår- 

 förande hudkörtel skulle direkt gå genom nyss nämda supponerade förbindelse. 



Med afseende på epidermisnervernas hjdlen skulle jag vara benägen att biträda 

 Will's '"' åsigt om ett inre och ett yttre hylle. Jag vill dock genast nämna, att de å 

 nervbanorna rikligt förefintliga, med talrika små kärnor försedda trakégrenarna ofta- kunna 

 på grund af sitt delvis subperineurala förlopp blifva vilseledande nog. Men på grund af 

 de förhållanden, att dels gangliecellei'na äro omklädda med ett kärnförande h3dle, der de 

 ljusa kärnorna för öfrigt äro ganska små och tillplattade, rundade eller mera ovala och 

 ofta försedda med en liten central nucleolus, — dels epidermis' membrana propria direkt 

 öfvergår på nerven vid dennes insertion i huden och bildar ett hylle med, såsom också 

 WiLL framhåller, relatift stora, starkt granulerade, ovala kärnor, torde väl nervernas hjdle 



1 Anat. Anzeig-., Bd IX, N:o 18, 1894. 



2 1. c. 



^ Die Smirnow' sc\\pn freieii Nervenendiguno-eu iin Epithel des Begenwiirms, Anat. Anzeig , Bd X, N:o 

 3, 4, p. 117. 



■* 1. c. Zool. Anzeig. 

 M. o. 



K. Sv, Vet. Akad. Hancll. Band 27. N;o 4. 4 



