2fi HOLMGREN, STUDIER ÖFVER HUDENS OCH DE KÖRTELARTADE HUDORGANENS MORFOLOGI. 



böra anses vara dubbelt: ett inre med små kärnor och ett 3'ttre med relatift färre stora, 

 granulerade kärnor, hvilka dessutom ofta intaga^ sitt läge vid nervernas greningspunkter 

 (se Tafl. I, tig. !2 och Tafi. VI, fig. 9!). Detta senare hylle slutar distalt gifvetvis vid 

 porkaualens bas och kan, såsom voM Rath säger, ej principielt skiljas från epidermis- 

 cellerna; under det att det inre hyllet, såsoin ofvan nämts, fortsätter in i porkanalen, ut- 

 klädande successift den distala änden af nerven, gangliecellen och dennas terminala process. 

 — Dessa hyllen, hvilka äro analoga med det yttre hyllet och de iin'e stödjecellerna hos 

 buksträngsganglierna, skulle således motsvara de vertebrei-ade djurens Schwann'ska skida 

 och neurilemma respektive. 



Den fjerde celltyp slutligen, som deltager i uppbyggandet af ifrågavarande hud- 

 körtlar, består af den grupp mer eller mindre differentierade e-pidermisceller, som utgör 

 matrix för den profunda delen af porkanalen. — Det har redan uti ett ofvan anfördt 

 citat från vom Rath påpekats, hurusom väggen uti porkanalen skulle utgöras af en hår- 

 dare moditikation af kitinet, svarande mot don härdare delen af den allmänna kitinmem- 

 branen. Denna uppgift äi- dock endast så till vida fullt riktig, som porkanalens v'&gg till 

 sin konsistens och efter all sannolikhet äfven till sina närmare kemiska egenskaper öfver- 

 ensstämmer endast med det ytliga, hårdaste och jemförelsevis oansenligt tjocka skiktet uti 

 hudkutikulan, och för ingen del med det hårdare, i-elatift mägtigare, mellersta lagret. 



Granskar man ett exempel, der ifrågavarande epidermiscellers kitinlager nått en 

 jemförelsevis mycket kraftig utbildning — Tafl. II, figg. 4 och 8 — , finner man denna 

 kutikulära del med en mer eller mindre tandad rand tydligt afsätta sig från hudkutikulan, 

 gent emot hvilkens yttersta lager den för öfrigt skiljer sig, derigenom att den å sin fria 

 yta i de flesta fall ej företer några skulpturförhållanden, utan är jeum och slät, och från 

 hvilkens mellersta stTatum den afsätter sig genom det sätt, hvarpå den samma reagerar för 

 en del anilinfärger, såsom saffranin och eosin. De porbildande epidermiscellernas kutikula 

 är nemligen städse, den må nu hafva erhållit hvilken utbildning som helst, ojemförligt 

 mera eosinofil än hudkutikulans ansenligare mellersta parti; och under det att detta senare 

 erhåller en blåaktig tinktion af saffranin, färgas nämda kutikula mer eller mindre lifligt 

 brandgul, — dock skild från den trikogena cellens kitinösa delar, som ju analogt färgas 

 af saffranin, genom en skarp och tydlig gräns. 



Det är emellertid endast relatift sällan ifrågavarande epidermiscellers kutikula når 

 en sådan utbildning, som ofvan hänvisade figurer angifva; i flertaJet fall är den mindre 

 betydnnde, hvarvid den bäst framträder på det yttre omfånget af hårledpannans \'Ågg, 

 hvarifrån endast en tunn membran stiger på djupet för att utkläda porkanalen. 



De porbildande epidermiscellernas kärnförande protoplasmakroppar äro under inter- 

 exuvialskedena synnerligen starkt hopträngda, långa och särdeles smala, med äfvenledes 

 hopti-yckta kärnoi-, samt i regel färgade i öfverensstäramelse med den trikogena cellens 

 protoplasina. Ar huden pigmenterad, pläga iifven dessa celler vara försedda med pigment 

 och kunna då endast på sin form och den specifika kutikula de afsätta skiljas från van- 

 liga epidermisceller. 



