KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAK. BAND 27. N:0 4. 31 



prepara.tet ännu ligga i djupa veckbildningar. — Genom kroppsvätskans tillströmmande 

 till dessa tornebildniiigar, efter den gamla hudens afstötande, spännes tornen ut till sin 

 egentliga längd. — Under interexuvialskedena finner man städse tornens kutikula ega de 

 karakterer, som för porkanalens mera uttalade kitinösa vägg ofvan blifvit skildrade, och 

 afsätter sig frän hudens öfriga kutikula med samma skärpa^ (se Tafl. II, tig. 9!). 



Det är emellertid långt ifrån alltid som tornen makroskopiskt företer den preg- 

 nanta längdutsträckningen. Icke så sällan uppträder den samma under en jemförelsevis 

 mer eller mindre starkt reducerad form, hvarvid den understundom simulerar en vanlig 

 papillär excrescens och hvarvid under exuviationerna ej förekommer den ofvan skildrade 

 längdtillväxten af de i tornebildningen fastade hudkörtlai-na. — Vid dessa tillfällen hr 

 det endast den mikroskopiska undersökningen, som kan afgöra hvilket slags bildning som 

 föreligger. 



Vid den utbildade tornens reduktion, såsom t. ex. vid larvens sista hudöinsning, 

 vid förpuppningen, synas de denna hudbildning uppbyggande cellerna antaga ett högt 

 cylindriskt utseende. (Tafl. I, fig. 3 återgifver i sin högra (öfre) del cellerna i en tornebild- 

 ning, sådana de te sig hos en i förpuppning stadd exquisit tornig larv.) — Ett liknande ut- 

 seende af cellerna har jag iakttagit under interexuvialskedena hos en del lai-ver med endast 

 reducerade tornebildningar (se Tafl. IV, tig. 2 b!). 



Det gifves inom vissa fjärilgi-upper hudkörtlar (Tafl. II, fig. 11 och Tafl. III, figg. 

 1 b och 3 a), hvilka pa grund af sitt allmänna utseende egentligen måste uppfattas 

 såsom små enkörtliga tornebildningar. Dessa säregna hudkörtlar jemte de karakterer för 

 tornebildningar, som ofvan framhållits, torde vara egnade att hänvisa på ett temligen nära 

 genetiskt samband mellan den enskilda hårförande hudkörteln och tornen. 



Med en dylik kännedom om tornens egentliga, natur, bör denna bildning, enligt min 

 mening, hlifva af särdeles stort värde vid systematiska spörjsmål. 



Understundom kan hudkutikulan, antingen närmast omkring de enskilda hudkört- 

 larna eller öfver ett större, ofta tornelikt utstjelpt område erhålla en ovanligare fast kon- 

 sistens och blir dermed äfven mera kromofil. Det är härvid ofta ej så lätt att genast 

 finna arten af den föreliggande bildningen. Ett säkert s\ar på frågan lemnar dock städse 

 studiet af hudömsningarna. — Ett närmare iakttagande af porkutikulans förhållande till 

 perifert om denna liggande kitinösa delar — om den förra är märkbart afsatt från de 

 senare eller ej — bör gifvetvis äfven vara egnadt att skingra ovissheten. — Det är emeller- 

 tid ej så sällsynt att uti denna hårdare modifikation af kutikulan, särdeles närmast om- 

 ki'ing hudkörtlarnas profunda porkanal, finna en öfvergångsform mellan vanlig hudkutikula 

 och det kitinösa lager, som karakteriserar den en- eller flercelliga tornebildningen. Denna 

 kutikulans öfvergångsform utmärker sig i flertalet fall derigenom att densamma af t. ex. 

 saffranin ei'håller en mörkare, blåaktig tinktion, än hudkutikulans mellersta lager. 



Det gifves slutligen äfven ett annat sätt för dessa hudkörtlars utbredning uti huden, 

 ett sätt som tyckes vara genomgående för en stor grupp af makrolepidopterlarver. Endast 



^ Jao- vill emellertid ej uuderlåta att nämna, att såväl under exuvialperioderna tovnecellerna liknande celler 

 förefiunas äfven å några andra ställen å larver i allmänhet, såsom t. ex. å pedes spurii, — som ock att i sam- 

 baud härmed äfven en mycket kromofil och till sin konsistens fastare kutikula å samma ställen uppträder under 

 interexuvialskedena. 



