KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 27. N:0 4. 69 



annat än vida vakuoler, omklädda af ytterligt tunna, nästan homogena membraner. — 

 Kärnan har till följd af de svällande vakuolerna här och h^■ar blifvit ansenligt hopträngd, 

 på grund hvaraf de dock allt mer fåtaliga kromatiii kornen skenbart synas ökade. 



Sedan vakuolerna vid sjelfva afstötningen af den gamla kutikulan afbördat mera 

 fullständigt sitt innehåll genom cellens preformerade utföringsvägar, torde hela cellbild- 

 ningen hopfalla och återgå inom teraligen kort tid till den hvilande cellens utseende. 



Den perifera änden af cellen, hvilken, såsom ofvan påpekats, är i nära nog full- 

 ständig saknad af sekretkapillarer, deltager ej heller uti cellens seki^etionsarbete, åtminstone 

 ej i någon ansenligare mån, och företer derför äfven alltigenom i det närmaste enahanda 

 strukturförhållanden (se t. ex. Tati. VIII, tig. 8!). 



Såsom nämnts, återgår cellen, sedan hudömsningen är fulländad, ganska snart till ett 

 mer eller mindre fullständigt hvilostadium. Ännu dagen efter hudombytet har jag emeller- 

 tid iakttagit de tömda vakuolerna stå vidö[)pna, ej hopfallna, dock mindre spända än under 

 tiden närmast före exuviationen, i följd hvaraf cellen (Tafl. VIII, tig. 9) företett ett nästan 

 alltigenom glasklart utseende. Endast vid gränszonen mellan cellens ursprungliga kapillai- 

 omrade och de basala vakuolerna, äfvenså här och hvar mellan dessa senare, kan man 

 spåra små områden med något kornig och färgbar struktur. — Kärnan har nu fullständigt 

 förlorat sitt kroniatininnehåll, i följd hvaraf den samma med svagare förstoringar företer 

 utseendet af en blåsa, till sitt omfång större än kärnan under sjelfva hudömsningsskedet. 

 Granskar man deremot kärnan med något starkare förstoringar, upptäcker man ett aki'o- 

 matiskt nätverk, som synes utspändt i kärnans tvärgenomskärning. Dels på grund af 

 kärnans under detta skede relativa storlek, dels på grund af linin-nätverkets transver- 

 sella utbredning, torde man väl kunna anse, att kärnan i transversell riktning uttänjts på 

 grund af den så småningom sammanfallande cellkroppen. 



Jag har ej varit i tillfälle att iakttaga sjelfva regenerationen af cellen och hennes 

 kärna. Jag skulle dock hålla för ganska sannolikt, att den samma, i samband med den 

 af Vekson framhållna involutionen, utgår från den distala delen af cellen, som, åtminstone 

 morfologiskt påvisbart, under hudömsningens skilda skeden ej i någon ansenligare grad 

 deltager i cellens arbete. Någon annan väg för denna nybildning har jag svårt att finna. 

 Deremot skulle väl en emigration af kromatinelement och granulabildningar från cellens 

 distala, i relatift hviloläge befintliga del kunna tänka sig. 



Jag har vid denna min framställning begagnat mig af preparat, behandlade endast 

 med de metoder, hvaraf jag betjenat mig vid allmännare undersökningar. Jag skall der- 

 för i en senare afdelning af mitt arbete, under rubriken »Sekretionsfenomen», tillfoga en 

 del iakttagelser, jag kunnat göra förmedelst metoder, som varit särskildt lämpade för stu- 

 dier af sekretionsmekanismens djupare natur. 



Det torde väl vara obehöfligt att framhålla de talrika punkter, hvaruti min upp- 

 fattning, beträffande dessa hudkörtlar, afviker från den skildring Vekson gifvit och hvilken 

 ofvan till sina vigtigaste delar refererats. — Hvad jag dock särskildt skulle vilja pointera 

 gent emot Vekson, är att uti sekretionscellens vexlande strukturförhållanden intet moment 

 finnes, som skulle kunna anses vara egnadt att uppväcka den förmodan, att — helt ona- 

 turligt — den centrala delen af cellen, innehållande en »matiére granuleuse nucléaire», 

 skulle bilda cellens utföringsväg; ty jag eger ej anledning förmoda annat än, att Vekson 



