14 G. J. JOHANSON, OM GKÄSKNS KVÄFVKFKIA RKSEKVNÄR1NG8ÄMNEN. 



fyld af en på dotta sätt i sin ntvecklino- häinniad starokristall, livilkon ser ut som en ur 

 ett af tunna lager bildadt klot utskuren pelare, som innesluter klotets medelpunkt. Sfiiro- 

 kristallens medelpunkt ligger gerna intill ena väggen, men icke alltid midt i cellen, utan 

 den kan intaga nästan hvilken plats som helst. Rätt ofta händer det, att 2 eller flere 

 sfärokristaller utbildas i samma cell. Liksom af cellväggen så hindras de äfven af hvar- 

 andra att antaga en regelbundet utbildad halfklotform. Der de stöta tillsammans är en 

 tunn starkt ljusbrytande gränshinna utbildad. 



Afven om de angränsande cellerna äro gramininhaltiga, bildas dock särskilda sfäro- 

 kristaller med egna medelpunkter. Man finner sålunda inga, som fortsätta sig tvärt igenom 

 cellväggen, utan denna inverkar alltid hämmande på deras regelbundna utveckling Hos 

 inulinet är det deremot mycket vanligt att få se stora sfäi-okristaller, hvilka genomsätta 

 hela väfnadskomplexer, eller åtminstone hos innlinliisningen i ett par tre närliggande celler 

 sammanslutit sig till en sfärokristall med gemensam medelpunkt '). 



Är gramininlösningen temligen utspädd, blifva sfärokristallerna naturligtvis betydligt 

 mindre och mera regelbundet utbildade. Ligga de gramininhaltiga cellerna i närheten af 

 en luftgång såsom t. ex. i lågbladen af Baldingera eller Calamagrostis aruiidinacen, diffunderar 

 kolhj^dratet (efter protoplasmans död) ut och afsätter sig i form af stora, vackert utbildade 

 sfärokristaller på luftgängarnes väggar. 



Redan blott genom sitt utseende afvika sålunda graminitets sfärokristaller betydligt 

 från inulinets. Ännu mera påtaglig blir olikheten dem emellan vid vattentillsats. Ofverför 

 man en droppe vatten af vanlig temperatur (c:a 15° Cels.) till ett snitt af någon växtdel, 

 som innehåller gramininsfärokristaller, sedan man först någorlunda fullständigt aflägsnat 

 den sprit, hvaruti det förut legat, så ser man i mikroskopet, huru sfärokristallerna upp- 

 lösas och försvinna efter några ögonblick eller efter några minuter, allt efter den hastighet, 

 hvarmed vattnet blandas med spriten eller hvarmed det diffunderar in nti de oskadade 

 cellerna. 



Undersöker man upplösningsprocessens fcudopp något närmare hos en utbildad sfäro- 

 kristall, ser man, huru vid tillsats af vatten till preparatet ett yttre vanligen ganska tunnt 

 lager skarpt afsätter sig från den öfriga delen af sfärokristallen. Det bibehåller nämligen 

 sin starkt ljusbrytande förmåga under det att lagren närmast innanför förlora densamma 

 och ej vidare synes koncentriskt strimmade. 



Detta beror derpå, att de lösas af det vatten, som diffunderar in genom det yttersta 

 lagret, hvilket sålunda i högre grad emotstår vattnets lösande förmåga. LTpplösningen af 

 den innanför varande delen af sfärokristallen har vanligen ej framskridit långt förrän äfven 

 det yttersta lagret löses, i det att det på ett eller ett par ställen buktar sig utåt, brister 

 sönder och försvinner i den omgifvande vätskan, dervid vanligen sönderfallande i små 

 stycken, som flyta ut och upplösas efter få ögonblick. Ar det yttre lagret temligen tjockt, 

 hvilket jag har funnit vara förhållandet hos Festuca elatior och Arena -pratensis, bibehåller 

 det sig mycket längre olöst. Ar sfärokristallen ej alltför stor, kan sålvrada hela den inre 

 delen af densamma vara upplöst, under det att ytterlagret ännu är kvar såsom ett ihåligt 

 klot eller halfklot. Det dröjer dock icke många minuter efter de inre delarnes upplösning 



') Sachs, TJeber Sphärokrystalle des Inulins, sid. 86. 



