KONOL. SV. VBT. AKADEMrKNR IIANDLINGAK. RAND 23. N:0 2. 15 



fch-riin iifvcii detta lager, som under tiden aftagit i tjocklek, sönderflyter ocli försvinner i 

 den onigifvande viltskan. 



Den ()friga delen af sfärokristallcn Ifiser sig utifrån emot centrum. Stundom uppstå 

 vid vattcntillsats några få större eller mindre radiära sprickor, llela sfärokristallen löses 

 emellertid ej likformigt utan en del löses något hastigare. Man ser, huru midten af sfäro- 

 kristallen intages af ett starkt ljusbrytande mot kanterna i följd af upplösningen mycket 

 oregelbundet begränsadt parti, hvilket har samma utseende, som sfärokristallen egde innan 

 vattnet tillsattes. Denna del är omgifven af en icke ljusbrytande mer eller mindre fram- 

 trädande sky, bildad af de ännu bibehållna strimmorna. Afven denna har utåt oregel- 

 bundna kanter och den upplöses ganska raskt, så att den är synlig blott några få ögonblick, 

 sedan den starkt ljusbrytande inre delen försvunnit. 



Att döma af förhållandet till vatten ser det sålunda ut, som om de här omtalade 

 sfärokristallerna skulle bestå af ett par olika ämnen. Deras yttersta lager gör visserligen 

 intryck af att vara ett slags gränsmembran, som begränsar sfärokristallen utåt, men någon 

 membran i egentlig mening kan det icke vara, ty sfärokristallen är ej bildad af den lefvande 

 cellen utan utfäld ur lösningen genom alkoholens inverkan. Man skulle möjligen kunna tänka 

 sig, att cytoplasman eller någon del af densamma genom alkoholens vattentilldragande egen- 

 skap skulle tvingas att draga sig tillsammans och lägga sig tätt intill den droppe, som sedan 

 öfvergår till sfärokristall, och bilda ett slags hölje omkring densamma. De gränsmembraner 

 som Hansen ') iakttagit hos Euphorbiaceeruas calciumfosfat-sfärokristaller och hos inulinets 

 sfärokristaller, synes han vara böjd att tolka såsom dylika cytoj^lasmatiska bildningar. Det 

 hos gramininets sfärokristaller förekommande gränslagret, hvilket vanligen icke blir synligt 

 förr än vid vattentillsats, torde dock icke hafva ett dylikt ursprung, ty det upplöses i 

 vatten. Dessutom hafva de sfärokristaller, som sitta på luftgångarnes väggar eller på från 

 desamma utskjutande cellväggsfragment, äfven tydliga gränshinnor {Calniuagrostis), och i 

 detta fall kan det naturligen ej vara tal om en omhöljande cytoplasmahinna. Detta för- 

 hållande har Hansen icke förbisett, och han anför det såsom ett talande skäl emot den af 

 honom uttalade åsigten. Han hade nemligen iakttagit, att sfärokristaller med gränslager 

 äfven bildades i kärl etc, som ej egde någon cytoplasmahinna. Han framkastar då den 

 åsigten, att detta gräuslager blifvit bildadt af i cellsaften lösta ägghviteämnen, som i följd 

 af alkoholens inverkan koagulerat och sammanslutit sig till en hinna omkring sfärokri- 

 stallen. Ej heller på detta sätt torde gränslagret hos gramininsfärokristallerna hafva upp- 

 kommit, ty det färgas icke af några reagens på ägghviteämnen utan det öfverensstämmer 

 till sina mikrokemiska reaktioner fullkomlipt med den öfriga delen af sfärokristallen. 



Det är för öfrigt knappast icke en gång troligt, att gränslagret hos inulinets sfäro- 

 kristaller har detta ursprung, ty det förekommer äfven hos sfärokristaller, som äro utfälda 

 ur en lösning af det rena kolhydratet. 



Det är icke alltid blott det yttersta lagret, som vid sfärokristallens upplösning visar en 

 större motståndskraft emot vattnet, utan ett eller flere innanför varande lager kunna stundom 

 förhålla sig på samma sätt. Då det yttre lagret redan är helt och hållet eller delvis 

 upplöst, afgränsar sig ett nytt mycket skarpt från sfärokristallen, buktar sig utåt, brister 



1) Hansen, Ueber SphäuokrystsiUe, sid. 107. 



