1(] c. J. JOHANSON, OM GRÄSENS KVÄFVEFIUA UESERVNÄRINGSÄMNEN. 



och sönderflyter på samma sätt som det första, och från sfärokristallen kan på detta sätt 

 det ena lagret efter det andra afskalas. 



Då olikheten sålunda blott ligger deri, att gränslagret ej löses lika hastigt i vatten 

 som det närmast innanför varande lagret, kan detta förhållande helt enkelt bero derpå, 

 att gränslagret är tätare än den innanför varande delen af sfärokristallen och derför gör 

 ett större motstånd vid upplösningen. Detta är ej ett enstaka förhållande, ty inulinets 

 sfärokristaller hafva, såsom Hansen ') visat, olika lager, hvilka lösas olika hastigt, så att 

 de kristalliniska och troligen tätare ännn äro kvar, då de amorfa och sannolikt mindre 

 täta redan äro npjihista. 



I fullaste samklang med antagandet, att den mindre lättlösliga gränshinnan blott är 

 ett tätare lager af samma ämne som den öfriga sfärokristallen, står dennas byggnad i 

 öfrigt. Sfärokristallernas koncentriska strimmiohet beror nemlioen på en vexlino- af olika 

 täta lager, så att de mörka strimmorna beteckna lager af mindre täthet, alla de ljusa af 

 större täthet. J öfverensstämmelse dermed står det fiirhållandet, att vid ett snitt genom 

 en sfärokristall sprickor uppstå i de mörka lagren. I följd af deras ringare täthet är 

 nemligen sammanhanget mellan molekylerna här ej så starkt som uti de tätare lagren, 

 och derför uppstå sprickorna just här. 



Vid vattentillsats löses säkerligen pk samma tid ungefär lika mängder graminin såväl 

 ur de täta som nr de mindre täta lagren. Om så är förhållandet komma de förra att 

 innehålla något af kolhydrat, medan de mindre täta redan äro tomma. I följd deraf 

 komma de senare att framträda ännu mörkare, under det att de förra hafva mistat en 

 stor del af sitt innehåll och derför ej äro så starkt ljusbrytande som förut, ehuru de 

 ännu se Ijnsa ut i jemförelse med tomrummen emellan dem. På detta sätt torde de föga 

 ljusbrytande strimmiga skyarne uppkomma omkring de starkare ljusbrytande partierna, i 

 hvilka både de mindre täta och de täta lagren hafva allt sitt kolhydrat i behåll. Att de 

 mörka strimmorna verkligen äro tomrum ser man ganska tydligt, i fall en strömning i 

 vätskan är rådande, der en dylik i upplösning stadd sfärokristall befinner sig. Man kan 

 då tydligt iakttaga, huru de yttre ljusa lagren bukta sig utåt och utvidga det mörka 

 mellanrummet emellan sig samt brista sönder i smärre sycken, hvilka 1\jta, ut i vätskan 

 och upplösas. Då sfärokristallen genomdrages af en spricka, ser man stundom, huru de 

 ljusa strimmorna med sina emot denna riktade fria ändar böja sig nästan solfjäderlikt utåt, 

 hvarvid det mörka mellanrummet emellan dem blir mycket bredt närmast sprickan och 

 afsmalnar inåt, under det de fasta ljusare lagren fortfarande bibehålla samma tjocklek. 



Emot färgande reagenser äro sfärokristallerna indifFerenta, så vida dessa ej tillika verka 

 såsom lösningsmedel, men äfven i detta fall upptages ingen färg. Så färgas de ej af jod- 

 lösning eller af i alkohol lösta anilinfärgämnen. Clorzinkjod åstadkommer ej heller någon 

 färgning, men de lösas deraf ganska hastigt alldeles på samma sätt, som då en isbit smälter 

 i ljumt vatten. Sfärokristallen löses nemligen från ytan rundt om temligen likformigt, 

 utan att några märkbara sprickor uppstå, hvilka lemna vätskan tillträde till de inre delarne. 

 Så länge ännu något af sfärokristallen är olöst, framträda de koncentriska strimmorna 

 mycket tydligt. 



•) Hansen, Ueber Sphäi-okrystalle sid. 110. 



