KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:0 2. 19 



och gångar, som än ligga intill cellväggen och än närmare midtcn. Stiiiuloni utstråla 

 dessa porer radiärt frän en punkt invid cellväggen. 



Orsaken till dessa gångars och vacuolers uppkomst är väl att söka deri, att sjiriten 

 vid sitt inträngande i cellerna genomdrager de dessa till stor del uppfylliinde phlciii- 

 dropparnc i form af fina strålar, eller samlar sig i desamma till större eller mindre vacuoler. 

 Dervid stelnar phleinet hastigt omkring den hålighet, som spriten heredt i droppen, hvilken 

 derför ej kan återtaga sin föri-a form. Genom dessa gångar tränger derefter spriten fram 

 från cell till cell. Stundom äro porerna flaskformiga, i det att deras ena ände är rundad 

 och utvidgad, under det att den andra är utdragen till en smal hals. Sprit och cellsaft 

 hafva i detta fall i en phleindroppe samlat sig till en liten vacuol, hvars väggar börjat 

 hårdna, men vid phicinets hopdragning har en del af vätskan blifvit utträngd i form af 

 en fin stråle och dervid har i följd af spritens inverkan väggarne hårdnat, så att hålig- 

 hetens form blifvit fixerad. 



Någon struktur kan man ej iakttaga hos de på detta sätt utfälda phleinklumparne genast 

 efter deras afsättning och de äro då ej heller dubbelbrytande. Men efter en tids förvaring 

 i alkohol antaga de en kristallinisk natur, hvilken framträder, då de betraktas genom ett 

 polarisationsmikroskop, i det de nu äro dubbelbrytande, samt vid behandling med vatten 

 etc. Så länge de förvaras i alkohol eller glvcerin hafva de vanligen ett homogent utseende, 

 äro hvita och starkt ljusbrytande. Sedan de kommit i vatten, få de deremot en egendomlig 

 teckning af korta mörka, från en punkt utstrålande strimmor. Egentligen tyckas strimmorna 

 tillhöra tvänne olika system, hvilka korsa hvarandra under spetsiga vinklar eller stöta 

 tillsammans med sina utåtvända spetsar, hvarigenom phleinklumparne erhålla ett flammigt 

 utseende. Gångarne gå vanligen i ungefär samma rigtning som strimmornas längdrigtning. 

 Ligger phleinklumpen (den oregelbundna sfärokristallen) så, att man ser gångarue i tvär- 

 genomskäi'ning, synas strimmorna, isynnerhet i närheten af sjelfva centrum, ytterst korta, 

 punktformiga. Närmare ytterkanten synas de längre. På ett ytterst tunnt snitt, som går 

 vinkelrätt emot strimmornas längdrigtning, ser man dem också såsom fina mörkare punkter, 

 strödda uti den hvita substansen. 



Såväl omkring de större håligheterna som omkring de smärre vacuolerna och porerna 

 kan man i phleinet skönja ett mycket tunnt, något starkare ljusbrytande gränslager, hvilket 

 dock icke bryter särdeles skarpt af emot den öfriga likaledes starkt ljusbrytande massan. 

 Då phleinklumparne ligga i vatten, ser man, att de mörka strimmorna icke sträcka sig 

 in uti detta gränslager. 



Fullt utbildade sfärokristaller erhåller man äfven både hos Phleum pratense och hos andra 

 arter. Stundom äro de ej fullt sfäriska eller halfsfäriska, utan äro mer eller mindre till- 

 plattade från ena sidan. De genomsätta ej hela väfnadskomplexer, utan hämmas i sin 

 utveckling af cellväggarne, och sfärokristallerna i två närliggande celler hafva alltid skilda 

 medelpunkter. Så länge de befinna sig i alkohol eller glycerin, synas de i allmänhet 

 vara homogena, utan tydlig struktur, men vid behandling med vatten eller andra lösnings- 

 medel erhålla de, liksom de oregelbundna klumparne, en tydlig teckning af korta radiära 

 mörkare strimmor, hvilka under spetsiga vinklar skära hvarandra eller stöta tillsammans 

 med sina utåtvända spetsar. 



