20 c. ,T. JOHANSON, OM GRÄSENS KVÄFVEFRIA RESERVNÄRINGSÄMNEN. 



Strimniigheten kan tydligt följas ända till centrum. Sfärokristallerna äro sålunda 

 likartade ända igenom och icke vid medelpunkten försedda med en amorf kärna. Någon- 

 gang kunna de vid vattnets tillsättande erhålla några från centrum utstrålande smärre 

 zigzagfoi-miga sprickor. Särskildt tydliga blifva strimmorna vid behandling med klor- 

 zinkjod. 



Någon teckning af koncentriska strimmor har jag aldrig lyckats upptäcka. Stundom 

 äro deremot sfärokristallerua försedda med koncentriska eller i det närmaste koncentriska, 

 temligen breda band. Dessa band få ej förvexlas med gramininsfärokristallernas koncen- 

 triska linier, ty de äro bildade af samma korta radiära strimmor, som i vanliga fall gifver 

 sfärokristallerua deras flaromiga utseende. Men strimmorna hafva blifvit ordnade på ett 

 annat sätt, så att alla, som befunno sig på ungefär samma afstånd från centrum, kommit 

 att sluta sig tillsamman i ett särskildt lager, som är skildt från nästa lager genom ett 

 skikt nästan strimfri substans. På fullkomligt samma afstånd från centrum befinna sig 

 emellertid ej alla strimmorna i samma lager, utan åtskilliga sticka ett stycke uti de 

 omgifvande ljusa skikten och kanterna blifva derför ojemna, nästan fransade. Banden äro 

 ofta ej fullt koncentriska, utan bugtiga och anastomoserande. Afven hos de sfärokristaller, 

 som hafva strimmorna ordnade på detta sätt, afviker ej den centrala delen på något sätt 

 från den öfriga sfärokristallen. I följd deraf att de mörka strimmorna hos dessa sfäro- 

 kristaller äro mera tätt samlade, framträda de mörka banden något, medan de ännu ligga 

 i spriten eller glycerinet. Vid noggrannt påseende visar sig äfven hos sfärokristallerna 

 ett tunnt, föga framträdande gränslager. Stundom finner man, att för öfrigt väl utbildade 

 sfärokristaller, liksom de oregelbundna klumparne, äro genomdragna af ^jorer. 



Såsom jag redan förut nämnt, antager det utfälda phleinet vid tillsats af vatten ett 

 strimmigt eller flammigt utseende, men det löses endast föga. Snitt kunna ligga i ett 

 urglas med vatten flere dygn, utan att de i dem befintliga sfärokristallerna försvinna. 



Färgämnen upptagas ej af phleinet. Klorzinkjod löser det ganska hastigt på alldeles 

 samma sätt som gramininet, och dervid framträder den för phleinet egendomliga strimmig- 

 heten ganska tydligt. 



I koncentrerad svafvelsyra löses phleinet hastigt, hvarvid strimmigheten tydligt fram- 

 träder, men sprickbildning knajopast förekommer. I saltsyra framträder strimmigheten 

 temligen tydligt, liksom äfven gränslagret. Det försvinner först, hvarefter sfärokristallen 

 upplöses, under det den blir allt mera genomskinlig. 



Kall koncentrerad ättiksyra inverkar icke på det utfälda phleinet, utan det förblir 

 fullkomligt oförändradt i densamma. 



I kalilut och ammoniak löses phleinet mycket hastigt. 



I glycerin är det ohisligt. De vid vattentillsats framträdande mörka strimmorna för- 

 svinna vmder förvaring deri, utom då de äro samlade till koncentriska band. Såsom en 

 karaktär för inulinet uppgifver Kraus ^), att vid inläggning i glycerin af snitt, hvilkas 

 celler innehålla inulin, detta i hvarje cell drager sig tillsammans till en stor droppe, 

 som snart hårdnar till en sfärokristall. På detta sätt har jag icke lyckats erhålla 

 några sfärokristaller af phlein, utan kolhydratet utfaller i form af talrika små droppar, som 

 hårdna till små korn, hvilka baka sig tillhopa i klumpar. 



*) Kraus, Inulinvorkommen ausserhalb Compositen. 



