KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:0 2. 29 



vara mycket ringa, ty jag iakttog endast några få, temligen små sfärokristaller. Ej heller 

 hos denna art kunde jag anträffa några sfärokristaller i sjelfva bladen. 



Phlein och graminin kunna sålunda äfven förekomma i gräsens ofvanjordiska, ej öfver- 

 vintrande delar. Deras förekomst derstädes kan säkerligen ej bero på någon tillfällighet. 

 Det nu skildrade förhållandet synes ega en allt för stor utbredning för att tillåta en sådan 

 tolkning, ty bland de af mig i detta afseende undersökta arterna är det nemligen blott 

 en, Trisetum alpestre, som icke eger något af de inulinartade kolhydraten i sina ofvan- 

 jordiska, vid vegetationsperiodens slut bortdöende delar. 



Direkta assimilationsprodukter kunna dessa kolhydrat icke vara, så vidt jag nu kan 

 döma af mitt material, ty jag har icke hos någon af de ifrågavarande arterna lyckats 

 upptäcka dem i bladskifvorna. Jag insamlade mitt material en ljus sommardag och sprit- 

 lade det genast, hvarför, om de funnits, de ej gerna kunde hafva bortförts eller på annat 

 sätt försvunnit. 



På grund af Kbaus' uppgift ^), att inulinet förekommer i de ofvanjordiska stammarne 

 af Musschia, Cacalia ficoides, Selliera etc, hvilka dock, i följd deraf att de äro öfvervin- 

 trande, äfven torde vara att betrakta såsom reservnäringsorgan, har Pfeffer ^) framkastat 

 den förmodan, att inulinet äfven vore att betrakta såsom vandrande ämne. Med ännu 

 större skäl kan denna förmodan uttalas för de båda ifrågavarande kolhydraten, hvilka äfven 

 förekomma i icke öfvervintrande delar. I öfverensstämmelse dermed står det förhållandet, 

 att de i bladslidorna gerna förekomma uti de långsträckta parenkymcellerna närmast intill 

 kärlknipjjena. Äfven torde den långcelliga märgen i stråna vara att uj^pfatta såsom kol- 

 kydrat-ledande, och då blir deras förekomst i denna äfven i öfverensstämmelse med deras 

 förmodade funktion af vandrande ämne. 



De torde dock icke böra uppfattas såsom vandrande i den mening, att de förmå utan 

 vidare diffundera genom cytoplasma och cellvägg från cell till cell, utan de äro i detta hänseende 

 snarare att uppfatta såsom liknande transitorisk stärkelse. Hvad inulinet beträffar, vet 

 man, att det för att från upplagsväfnaden kunna öfverflyttas till förbrukningsorten måste 

 öfverföras till glycos, i hvilken form det vandrar från cell till cell. På samma sätt måste 

 säkerligen äfven de här behandlade inulinartade kolhydraten öfverföras till glycos för att 

 kunna diffundera genom cytoplasman, hvilken säkerligen sätter hinder i vägen för en 

 genomgång i den form, hvari de ursprungligen äro upplagrade. Vid en uttömning af 

 reservnäringsorganen måste derför halten af glycos, hvilken om hösten endast förekommer 

 i ytterst ringa mängd, så småningom stiga i förhållande till de inulinartade kolhydraten, 

 under det att dessa minskas och slutligen helt och hållet försvinna, om reservnärings- 

 organet fullständigt uttömmes. Att så är förhållandet, har MiiLLER funnit beträffande 

 triticinet. I referatet i Just, Botanischer Jahresbericht ^) af hans arbete uppgifves nemligen : 

 »Die Menge des Triticins scheint zu der des in den Queckenwurzeln enthaltenen Zuckers 

 in Beziehung zu stehen, so dass mit Zunahme des Zucker-gehalts der Triticingehalt 

 abnimmt». 



>) Kraus, Inulinvorkommen ausserhalb Compositen, sid. 333. 

 -) Pfeffee, Physiologie I, sid. 339 

 ^) Bd. I, sid. 300. 



