30 c. J. JOHANSON, OM GRÄSENS KVÄFVEFRIA RESEEVNÄRINGSÄMNEN. 



Som bekant öfverföres iuulinet vid kokning med utspädda syror till levulos, och så 

 är äfven förhållandet med de här afhandlade inulinartade kolhydraten. Om de äfven i den 

 lefvande växten öfverföras till levulos, känner man icke, och äfven hvad inulinet beträffar 

 är denna fråga ännu föga utredd. Prantl lemnar fullkomligt oafgjordt, om det vid inulinets 

 förvandling i den lefvande växten uppkomna sockret är höger- eller venstervridande. Dra- 

 GENDORFF har funnit, att inulinet vid sin förvandling till socker först öfvergår till ett slags 

 mellanstadium, levulin, som förhåller sig till inulin såsom dextrin till stärkelse. Hvilken 

 sockerart, som sedan bildas af levulinet, har han ej kunnat utröna. I intet fall har han 

 emellertid funnit det vara fruktsocker, men i några fall synes det haf va blifvit invertsocker. 



6. Om reservnäringsorganen och deras byggnad. 



Redan i föregående kapitel hafva i förbigående de delar blifvit omnämnda, i h vilka 

 de såsom reservnäring fungerande inulinartade kolhydraten finnas upplagrade. Det är 

 framför allt stammen, som tjenstgör såsom reservnäringsorgan, men denna roll kan i vissa 

 fall öfvertagas af bladen, hvarjemte de lösliga kolhydraten äfven förekomma i rötterna, 

 ehuru i temligen ringa mängd, så att dessa på grund deraf knappast kunna betraktas såsom 

 reservnäringsorgan, helst som de hos gräsen äro smala och lätt förgängliga. 



Af stammen kan dels den nedre delen af sjelfva strået och dels jordstammen eller 

 rhizomet innehålla den upplagrade näriiagen. I förra fallet, hvilket är ett jemförelsevis 

 mera sällsynt förhållande, är stammen ganska väl tillpassad för sin funktion, så att denna 

 har tryckt sin prägel till och med på dess yttre gestalt, i det att ett eller flere af de 

 nedersta internodierna, som innehålla näringen, blifvit uppsvälda och mer eller mindre 

 knölformiga. 



Bland de arter, hos hvilka jag funnit dylika för upplagring af inulinartade kolhydrat 

 afsedda knölformiga uppsvallningar vid basen af strået, har jag haft bäst tillfälle att under- 

 söka Phleum pratense ^), det enda af våra svenska gräs, som är på detta sätt utrustadt. 

 Om man sent på hösten undersöker ett strå af denna art, är det vanligen till större delen 

 vissnadt och mer eller mindre hoptorkadt. Har man tagit upp det försigtigt, så att ej 

 de nedre delarne äro bortryckta, ser man att nedersta delen af strået afviker från det 

 öfriga icke blott derigenom, att den är uppsväld, utan äfven deri, att den ännu är lefvande, 

 frisk och saftig samt har en klar gröngul eller gulaktig färg, som sticker skarpt af emot 

 de ofvanför sittande internodiernas och slidornas gråbleka halmfärg. Vanligen är det blott 

 ett internodium, som på detta sätt afviker från de öfre delarne af det egentliga strået. 

 Det utgör visserligen basen af strået, men det är dock icke dettas nedersta internodium, 

 ty under knölen finnas några (2 — .3) ytterst korta internodier mellan de skottet i första 

 början omgifvande lågbladen, i hvilkas veck de nya sidoskotten anläggas. De upp- 

 svälda internodierna äro vanligen temligen korta. Till formen äro de klubblika, mer 



1) I flororna kallas Phleum pratense, då den har "nedtill lökformigt uppsväldt sti'ä» för var. nodosvm (L). 

 Jag har omkring Upsala på åtskilliga ställen förliden höst insamlat Phleum pratense i stor mängd för att ur 

 densamma isolera det lösliga kolhydrat, som jag anträffat i staraknölarne, men jag har icke lyckats finna ett enda 

 stånd, hvars strån vid basen saknade ansvällning, utan de voro alla nedtill mer eller mindre knölformiga. Jag tror 

 fördenskull, att uppsvälda internodier vid stråets bas förekomma hos all Phleum pratense, och att denna karaktär 

 snarare bör tillkomma arten än en af dess varieteter. 



