ttÖNOL. SV. VEt. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:0 2. 31 



eller mindre bredt kägellika, päronformiga etc; (se taflan II, fig. 18.) Vanligen bildar 

 en led (en nodus) gränsen mellan ett dödt och ett lefvande, reservnäringsförande inter- 

 nodium, men är det senare temligen utdraget, kan stundom den öfre delen vara mer eller 

 mindre vissnad och tom. Stundom kan mera än ett internodium vara på detta sätt för- 

 vandladt till reservnäringsorgan. Ofta är det blott två, af hvilka det nedre då än är smalare 

 och mindre än det öfre (taflan II, fig. 18 d.) och än kortare och tjockare (fig. 18 a.). Någon 

 gång kunna äfven flere internodier öfver hvarandra svälla upp, så att strået får ett knutigt 

 utseende nedtill. Ansvällningarne äro i detta fall temligen små. På fuktig mark, der 

 god tillgång till näringsämnen finnes, synes knölarne blifva större än på torra ställen. 



Gör man ett tvärsnitt genom en väl utbildad stamknöl, finner man att den allt 

 igenom är fullkomligt tät, och utaf den hålighet, som alltid förekommer i de öfre inter- 

 nodierna, finnes här ej ett spår. Ar internodiet temligen utdraget, kan dock stundom 

 den centrala delen af grundväfnaden vara resorberad, så att en liten kanal har uppstått i 

 knölens midt. 



En närmare anatomisk undersökning af knölen visar, att epidermiscellernas ytterväggar 

 äro ganska starkt förtjockade, hvarjemte stundom äfven de närmast under epidermis liggande 

 cellerna hafva temligen tjocka väggar. Derinnanför ligger en sammanhängande mantel af 

 3 — 4 lager temligen små, tunnväggiga, isodiametriska eller, då internodiet är utdraget, i 

 dess längdrigtning sträckta celler. Härpå följer en likaledes sammanhängande bastmantel 

 af ungefär samma tjocklek som den utanför liggande grundväfnaden, hvilken man på grund 

 af dess yttre läge torde kunna kalla bark. Den är sammansatt af jemförelsevis korta 

 bastceller med temligen vida cellrum. I denna bastmantel ligga talrika små kärlknippen 

 inbäddade, hvilkas leptomdel är väl utvecklad. Den innanför denna bastmantel liggande 

 grundväfnaden är utbildad till åen egentliga upplagsväfnaden, hvilken utgör hufvudmassan 

 af knölarne. Dess celler äro mycket stora, mer eller mindre kantiga i tvärgenomskärning 

 (taflan II, fig. 19), men nästan qvadratiska eller rektangulära i längdgenomskärning (fig. 

 21). De hafva sålunda i det närmaste form af korta, kantiga pelarstycken, hvilka än äro 

 lika breda som höga, än — och det till och med i långsträckta organ — mera sträckta i 

 radiens rigtning, så att de blifva mer eller mindre platta, och än mera smala och höga. 

 På längdsnitt ser man dem vara mycket tydligt ordnade i långsgående rader och stundom 

 omvexla rader af långsträckta och platta celler, ehuru någon större regelbundenhet dervid 

 ej gör sig gällande. 



Cellväggarne äro, för att tillhöra en upplagsväfnad, ganska tjocka, men temligen stora 

 vexlingar i afseende härpå göra sig dock gällande hos olika knölar. De ega en tydlig 

 midtlamell, som är temligen resistent mot koncentrerad svafvelsyra, men den är dock 

 icke förvedad, ty den färgas ej af phloroglucin och saltsyra; (taflan II, fig. 21.). För 

 att lemna den ujjplagrade näringen tillfälle att hastigt diffundera genom cellväggarne äro 

 dessa försedda med talrika större och mindre porer, som gå genom yttre lagret af cell- 

 väggen till midtlamellen. Mellan cellerna finnas ofta små intercellularrum. Cytoplasman 

 i cellerna är mycket tunn och otydlig. Dock äro kärnorna vanligen rätt stora och 

 tydliga. 



Upplagsväfnaden genomdrages af ett antal spridda kärlknippen, hvilka äro ganska 

 små och intaga en ringa plats i förhållande till upplagsväfnaden. 



