34 c. J. JOHANSON, OM GRÄSENS KVÄFVEFRIA RESERVNÄRINGSÄMNEN. 



picta, livars rhizomer emot spetsen, hvarifrån de ofvanjordiska skotten utgå, blifva märkbart, 

 ända till Vs tjockare än vid basen. Eljest äro rhizomerna i allmänhet jemnsmala utan 

 några för beväring af de inulinantade kolhydraten afsedda förtjockningar. 



Beträffande sjelfva upplagsväfnaden och dennas plats i rhizomerna skulle man redan 

 a priori vara böjd att antaga, det denna är belägen utanför de mekaniska elementen, hvilka 

 enligt Haberlandt ') skola ega en i ögonen fallande central anordning i gräsens rhizomer, 

 för att dessa skola kunna tillfredsställa anspråken på slitfasthet. I så fall blir den innanför 

 den enkla eller flerdubbla kärlknippekretsen och den denna omgifvande bastmanteln liggande 

 gmndväfnaden, märgen, i hög grad reducerad, under det att den utanför liggande grund- 

 väfnaden, barken, blifver mäktigt utvecklad. 



Så är också förhållandet hos en del arter. Särdeles vackert är denna typ utvecklad 

 hos Hieroehloa odorata. Märgen är mycket obetydlig och omsluten af de nära intill 

 centrum ryckta mekaniska och ledande väfnaderna, nemligen ytterst af en synnerligen 

 vacker endodermis, en derinnanför liggande bastmantel, som omsluter de ledande väfna- 

 derna, hvilka utgöras af spridda hadrom- och leptomgrupper, som ej äro förenade till 

 tydliga kärlknippen. Den utanför den mekaniska cylindern liggande barken, som intager 

 öfver hälften af tvärsnittets radie, utgör den egentliga upplagsväfnaden. Dess celler äro 

 tunnväggiga, cylindriska, något sträckta i organets längdrigtning. Epidermis är svagt 

 utvecklad och faller bort hos äldre rhizomer, så att man endast af några obetydliga rester 

 af de radiala väggarne kan se, att den funnits. Under epidermis finnas 2 — 3 lager lång- 

 sträckta celler med temligen trånga lumina och med förvedade väggar, hvilka i stället 

 för epidermis bilda det skyddande ytlagret omkring den inre upplagsväfnaden. De för- 

 vedade ytliga cellerna äro betydligt längre än de öfriga barkcellerna och hafva sprick- 

 formiga porer, men de hafva tvära väggar och hafva sålunda ej fullständigt antagit 

 bastnatur. 



Med Hieroehloa öfverensstämmer bland andra äfven Baldingera arundinacea, i hvars 

 rhizomer de mekaniska och ledande elementen äro hopträngda till en central axel, som 

 utåt begränsas af bast, och som för öfrigt består af de i grundväfnaden tätt intill hvar- 

 andra liggande kärlknippena med deras bastmantlar. Upplagsväfnaden utgöres sålunda 

 äfven här hufvudsakligen af den utanfcir bastmanteln liggande barken, men äfven grund- 

 väfnaden mellan kärlknippena är kolhydratförande. Af barkens celler äro de närmast 

 under epidermis liggande förvedade och temligen tjockväggiga, men de äro dock icke ute- 

 slutande mekaniska, utan de föra äfven upplagsnäring. 



Fördelningen af de mekaniska elementen i förhållande till den tunnväggiga upplags- 

 väfnaden hos dessa arters jordstammar öfverensstämmer sålunda med den anordning, som 

 Haberlandt angifver för Gramineernas, Cyperaceernas och Juncaceernas rhizomer. Det 

 är emellertid långt ifrån, att detta förhållande är en allmän regel för Gramineerna, åt- 

 minstone för de arter, som ega inulinartade kolhydrat såsom reservnäringsämnen. Jag 

 har nemligen funnit, att i rhizomerna af åtskilliga arter de mekaniska elementen tvärtom 

 blifvit förlagda tätt under epidermis, så att den såsom upplagsväfnad fungerande tunn- 

 väggiga märgen intager hufvudmassan af tvärsnittet. 



') Haberlandt, Anatomie. Sid. 126. 



