36 c. J. JOHANSON, OM GRÄSENS KVÄFVEFRIA RESERVNÄRINGSÄMNEN. 



ligga inbäddade. Denna väfnads celler äro temligen långsträckta med tvära eller föga 

 sneda väggar. Cellerna närmast under epidermis äro ej förvedade. 



Det är sålunda ej få arter, i hvilkas rhizomer märgen intager största delen af tvär- 

 snittet, under det att de till en sammanhängande mantel förenade mekaniska eller 

 ledande väfnaderua äro förflyttade nästan ända ut till periferierna. Dessa rhizomer komma 

 sålunda i afseende på sin anatomiska byggnad att öfverensstämma med de ofvanjordiska 

 stammarne, och likna ej alls de slitfast bygda rötterna, hvilka gräsens och halfgräsens 

 rhizomer till sin anatomiska byggnad eljest mest skola närma sig. 



Det ligger i sakens natur, att de ej behöfva vara bygda för slitfasthet, ty de kunna 

 ej vara utsatta på några afsevärda i organets längdrigtning verkande slitkrafter. Alla de 

 ifrågavarande rhizomerna äro nemligen ganska långsträckta, vågrätt genom marken krypande 

 organ. Om man t. ex. betraktar förhållandet hos Trinetum alpestre, finner man, att spetsen 

 af rhizomet i nästan rät vinkel skjuter upp till en ofvanjordsstam, och dylika kunna äfven 

 framväxa ur lågbladsvecken. Då vinden nu böjer dessa skott fram och tillbaka, komma 

 de att något litet rycka och slita i den del af rhizomet, hvarifrån de utgå, och denna 

 slitning är väl den förnämsta i organets längdrigtning verkande kraft, hvarför rhizoinet är 

 utsatt. Men denna kraft kan ej sträcka sin verkan långt ut på rhizomet, ty den neutra- 

 liseras omedelbart af de just vid ofvanj ordskottens utgångspunkt utgående birötterna, hvilka 

 tränga djupt in i marken och orörligt fästa rhizomet i densamma. Det är sålunda egent- 

 ligen rötterna, som blifva utsatta för denna slitkraft. 



Deremot behöfver upjalagsväfnaden med deri förvarade reservnäringsämnen ganska väl 

 skyddas emot utifrån verkande för densamma mer eller mindre skadliga krafter. Hierochloa 

 och Baldingera, hvilka hade hufvudmassan af sin upplagsväfnad belägen utanför den egent- 

 liga bastmanteln, hafva för detta ändamål måst utbilda en särskild mekanisk väfnad när- 

 mast under epidermis. Det är emellertid från materialbesparingens synpunkt föga lämpligt 

 att utbilda tvenne mekaniska mantlar, då en kan göra samma och kanske bättre tjenst, 

 om den blott kan få en passande plats utan att minska organets styrka i öfrigt. Då 

 några större anspråk ej behöfva ställas på slitfasthet, kan derför bastmanteln få behålla 

 det ytliga läge, som den intager i den ofvanjordiska stammen, emedan detta bäst tillfreds- 

 ställer det kraf på skydd för den reservnäringsförande väfnaden, hvilket nu gör sig 

 gällande. 



Emot hvilka yttre krafter skola dessa mekaniska element skydda upplagsväfnaden? 

 Härvid torde man kanske i främsta rummet komma att tänka på det tryck, som de om- 

 gifvande jordlagren utöfva. Vid torka eller vid frysning kan lätt ett jjartielt eller allsidigt 

 tryck på en i marken nedsänkt växtdel uppstå, hvilket, särskildt om hårda och kantiga 

 föremål komma att ligga intill det ifrågavarande organet, lätt kan spränga sönder det 

 ytliga cellagret, om det ej är desto starkare utrustadt. Genom dylika sprickor och hål 

 kan vatten tränga in, en del af den upplagrade reservnäringen strömma ut och organet 

 derifrån börja förstöras. Så synnerligen starka mekaniska element torde emellertid i de 

 flesta fall ej behöfva sättas emot det radiala trycket, ty turgorkraften torde i allmänhet 

 vara tillräcklig att neutralisera dess verkan, om den blott har en fast yta att verka emot, 

 som ej så lätt kan tryckas sönder af omgif vande hårda partiklar. För detta ändamål 

 torde derför blott en tjockväggig epidermis med eller utan förstärkning af ett eller flere 



