KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:0 2. .37 



lager förvedadc parenkymceller vara tillräcklig. Skulle emellertid hål uppstå i ytlagret på 

 detta sätt, är det fördelaktigt, att bastmanteln ligger så nära epidermis som nnijligt, ty 

 den kan lemna ett verksammare skydd åt den innanför densamma belägna upplagsväfnaden, 

 och i så fall blir det blott en större eller mindre del af den tunna barken, som kan komma 

 att förstöras. 



Det är dock icke blott emot yttre fysiska krafter, som dessa rhizomer behöfva skydda 

 sig. Insekter, särskildt deras larver, och måhända sniglar trakta nog efter de i dem för- 

 vararade näringsämnena och kunna i vissa fall gå ganska illa åt densamma. Emot deras 

 angrepp äro ej en måttligt förtjockad epidermis och några få lager något förvedade paren- 

 kymceller, hvilka för öfrigt äfven innehålla något af kolhydraten, tillräckliga. Jag har 

 flerfaldiga gånger sett, huru på rhizomerna af Baldingera hela primära barken ända in 

 till bastmanteln blifvit uppäten, än rundt om hela rhizomet, än i form af breda gångar i 

 dess längdrigtning, och detta oaktadt epidermis är förstärkt af flere lager med något för- 

 tjockade och förvedade väggar försedda celler. Genom sjelfva bastmanteln tyckas de i 

 fråga varande djuren ej hafva kunnat tränga fram, utan de i grundväfnaden innanför 

 densamma upplagrade ämnena hafva blifvit oantastade. Bastmanteln synes sålunda lemna 

 ett ganska godt skydd emot åtskilliga småkryps angrepp, och det torde derför ej förefalla 

 fullkomligt omotiveradt, att äfven från synpukten af en dylik funktion söka tolka dess 

 ytliga läge hos Poa, Trlsetum etc. I sainband dermed står det förhållandet, att bast- 

 manteln är kraftigast utvecklad på sin utsida, som först är utsatt för angrepp. 



En iakttagelse, som jag gjort hos Baldingera arundinaceM, lemnar äfven stöd för denna 

 åsigt. Såsom jag förut har nämnt, äro rhizomerna af denna art vanligen mer eller mindre 

 förtjockade mot spetsen. Hela denna förstoring kommer uteslutande på den innanför 

 bastmanteln liggande grundväfnadens räkning, och barken är der icke tjockare än vid 

 basen. Dels tager nemligen parenkymet mellan kärlknippena större plats, och dels har 

 det i centrum bildats en tydlig, storcellig märg. Härigenom har diametern af den cylinder, 

 som utåt begränsas af bastmanteln, blifvit i hög grad förstorad, och sjelfva bastmanteln 

 derigenom erhållit ett mera periferiskt läge. På ett rhizom var den t. ex. vid basen 1 

 mm. men i spetsen 1,52 — 1,56 mm. i diameter. Denna ökning af märgen och i samband 

 dermed stående förskjutning af de mekaniska elementen mot periferien är så mycket märk- 

 värdigare, som rhizomet just här i spetsen, hvarifrån de höga stråna utgå, är mest utsatt 

 för slitkrafter, och derför har mest behof att vara bygd för slitfasthet. Men samma del 

 af rhizomet är äfven utbildadt för upplagring af reservnäringsämnen, och som dessa äro 

 bättre skyddade innanför bastmanteln, har det säkerligen större behof af att kunna på ett 

 verksamt sätt förvara åtminstone en del af desamma, kommit de mekaniska byggnads- 

 principerna att i någon mån gifva vika. 



Bladen fungera såsom reservnäringsorgan egentligen endast hos sådana arter, hvilkas 

 underjordiska stamsystem är synnerligen obetydligt utveckladt och hvilka derför erhålla 

 ett tufvadt växesätt, t. ex. Poa sudetica, Anthoxanthum amarum och Dactylis glomerata. 



En del af deras blad öfvervintra och i deras skifvor finnas något af de inulinartade 

 kolhydraten npplagradt, men hufvudmassan förekommer dock i slidorna, hvilkas celler vid 

 inläggning i alkohol blifva nästan fylda af de utfälda ämnena. Någon egentlig utbildning 

 för förvaring af dessa kolhydrat hafva ej slidorna undergått. Måhända är dock deras 



