KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 23. N:0 2. 39 



cellulosan var försvunnen, så att vid fcirsta påseendet blott den tunna midtellamellen 

 tycktes vara kvar. Förändringen var så stor, att man knapt kunde tro, att snittet var 

 taget från samma växt och samma växtdel, som man fcirut hade undersökt. Det var 

 sålunda tydligt, att väggarnes cellulosaförtjockningar hade blifvit upplösta och använda 

 vid utvecklingen af de nya bladen, eller med andra ord, de hade visat sig vara verklig 

 upplagsnäring. 



En annan art, hvilken liksom Poa hulbosa i sina vegetativa delar upplagrar cellulosa 

 såsom reservnäringsämne, är Molinia ccerulea. Afven den har särskildt utbildade reserv- 

 näringsorgan. Nästan hela det smala strået är naket och bär icke några blad förrän helt 

 nära basen, hvarest 2 eller någon gång 3 blad sitta helt tätt intill hvarandra, skilda åt 

 af ytterst förkortade internodier. Det under det nedersta bladets fästpunkt varande inter- 

 nodiet är ungefär tumslångt och i olikhet med den öfre delen af strået temligen tjockt 

 (taflan IV, fig. 38). Det tilltager i tjocklek mot basen, så att det blir mer eller mindre 

 klubbformigt, och har derför gifvit anledning till den i flororna gängse uppgiften, att 

 strået nedtill är lökformigt uppsväldt. Vid basen af denna upjjsvällning sitta 2 knoppar 

 i vecken af de lågblad, som omsluta skottet i knoppstadium. Om hösten, då bladen och 

 stråna dö bort, förblifva dessa knölar lifskraftiga, såsom man redan kan se på deras yttre 

 af den grönaktiga eller gulgröna färg, som de ega, och de innehålla den såsom upplags- 

 näring fungerande substans, som följande vår skall möjliggöra en hastig utveckling af de 

 nya skotten vid deras bas. Antingen utvecklas båda eller ock blott det ena, hvarvid det 

 andra dör bort eller kvarstår någon tid på vegetativt stadium blott utvecklande örtblad, 

 hvilka då vid sin bas erhålla en större eller mindre reservnäringsförande uppsvallning. 

 En dylik väl utbildad, hvilande knöl är nästan trähård att skära i. Den består ytterst 

 af en småcellig epidermis, innanför hvilken vidtager en mantel af långsträckta, temligen 

 smala celler med temligen starkt förtjockade väggar och ytterst tunna midtellameller. 

 Dessa celler föra äfven något stärkelse. Derinnanför vidtager en väl utvecklad, några 

 små kärlknippen inneslutande bastmantel af ungefär samma bredd som den utanför liggande 

 barken. Internodiet är icke ihåligt utan hela den innanför bastmanteln varande delen 

 intages af ett tjockväggigt parenkym i hvilket några kärlknippen ligga spridda (taflan III, 

 fig. 29). Parenkymcellerna (taflan IV, fig. 39 — 40) bestå af en temligen tunn, knapt 1,5 /* 

 bred något förvedad midtellamell samt af ett tjockt cellulosalager, som här och der genom- 

 sättes af större och mindre porer. Cellulosalagret når ofta en tjocklek af omkring \1 /n 

 från cellumen till midtellamellen. Detta förtjockade lager färgas visserligen rödbrunt af 

 klorzinkjod, men det utgöres dock af ren cellulosa, ty det upplöses helt och hållet i 

 ammoniakalisk kopparoxidlösning, hvilken endast lemnar midtellamellen kvar. Cellulosa- 

 lagret är vanligen oskiktadt, men jag har äfven någon gång iakttagit en mer eller mindre 

 tydlig lagring särskildt i sådana knölar, der cellulosaförtjockningarna voro mindre starkt 

 utvecklade. Dessa parenkymceller äro temligen sträckta i organets längdrigtning och hafva 

 de af cellulosa bestående förtjockningslagren hufvudsakligen förlagda till de långa sido- 

 väggarne. På tvärväggarne äro förtjockningarne betydligt svagare, eller också förefinnas 

 de ej alls. Smala intercellarrum förekomma ofta emellan cellerna. Likasom hos Poa bulbosa 

 upplösas hos denna art de af cellulosa bestående lagren af väggarne vid de nya skottens 

 utveckling. Hos utgrodda knölar, hvilkas sidoskott hafva nått sin fulla utveckling, finner 



