40 c. J. JOHANSON, OM GRÄSENS KVÄFVEFRIA RESERVNÄRINGSÄMNEN. 



man nämligen ingenting af dessa mäktiga cellulosalager, utan väfnaden ser vid hastigt 

 påseende ut som vanligt tunnväggigt parenkym. 



Huru sker upplösningen af dessa cellulosalager? Sachs har närmare studerat upplös- 

 ningsprocessens förlopp hos dadelpalmens frön ') och dervid kommit till det resultat, att 

 cellulosaförtjockningarne i det närmast intill den up^^svälda hjertbladsspetsen liggande 

 endospermlagret genom inverkan af något ferment uppmjukas, antaga en degartad be- 

 skaffenhet, förslemmas och slutligen fullständigt lösas, under det att midtellamellerna blifva 

 kvar och sammantryckas af den framväxande hjertbladspetsen till ett densamma närmast 

 omslutande, nästan oigenkänligt lager. Man skulle på grund af dessa iakttagelser vara 

 benägen att tro, det äfven hos dessa arter cellulosalagret uppmjukades, förslemmades och 

 upplöstes på ungefär samma sätt. Så är emellertid ej förhållandet, utan upplösnings- 

 processen förlöper på ett helt annat, ganska egendomligt sätt. 



I de lökar af Poa hidhosa, som jag i november månad förlidet år erhöll från Gotland, 

 befunno sig cellulosaförtjockningarne i alla möjliga stadier af upplösning, och jag hade 

 tillfälle att studera densamma. Det första spår af en upplösning, som man kan iakttaga 

 på tvärsnitt af en cellvägg, är att en mängd ytterst små, rundade eller aflånga, tätt intill 

 hvarandra stående hål uppträda i den närmast till cellumen gränsande delen af cellväggen 

 (taflan III, fig. 32). Dessa hål nå dock icke ut till cellumen, utan de äro fullkomligt 

 slutna. De ujjpstå genom inverkan af något ferment innanför ett tunnt lager, som ligger 

 närmast cellumen, och hvilket troligen utgöres af någon med den öfriga cellulosan olika 

 modifikation, som ej med samma lätthet angripes af fermentet, hvilket derför börjar sin 

 upplösningsprocess under detsamma. En på detta sätt angripen cellvägg sedd från ytan 

 visar sig vara försedd med nätformigt förbundna, starkt ljusbrytande cellulosalister, hvilka 

 omsluta de mörkare tecknade groparne eller hålen (taflan III, fig. 34 och 35). Dessa 

 små håligheter förstoras allt mer och mer, sammanflyta och skjuta nedåt emot midtel- 

 lamellen. Snart återstå blott mera isolerade, enstaka eller gruppvis samlade tvärbalkar 

 af cellulosa, som gå från midtellamellen ut till den ursjjrungligen ej angripna, fullkomligt 

 sammanhängande hinnan närmast cellens lumen (taflan III, fig. 33). Sedda från ytan (taflan 

 III, fig. 36) visa sig dessa tvärbalkar såsom isolerade eller till mycket oregelbundna figurer 

 förenade, starkt ljusbrytande partier. På de ställen, der ceDulosalagret är fullkomligt 

 resorberadt och större tomrum finnas, är det tunna ytlagret insjunket emot midtellamellen, 

 under det att detsamma på de ställen, der en eller annan cellulosatvärbalk ännu före- 

 kommer, är utspändt. Det dröjer ej länge förrän äfven dessa sista cellulosabalkar resorberas 

 och blott midtellamellen och det intill den ursprungliga cellumen gränsande skiktet äro 

 kvar Detta lager löses ej heller sedermera, utan det blir liksom midtellamellen fort- 

 farande oresorberadt, till dess hela lökbladet förstöres. 



För att kunna undersöka upplösningsprocessens förlopp i stamknölarne af Molinia 

 coerulea inflyttade jag i början af december förlidet år några tufvor af densamma i ett 

 af botaniska trädgårdens växthus. I början stäldes de i frigidariet, hvarest en temperatur 

 af omkring 4 — 5° var rådande, men då de här efter en månads förlopp hade börjat utveckla 

 sina nya skott eller cellulosan börjat visa något tecken till resorbtion, inflyttade jag en 



^) Sachs, Keimungsgeschichte der Dattel, p. 250. 



