KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:0 I. 9 



bälten, hvilka nästan uteslutande äro bevuxna med löfträd. ^ Den vänstra stranden af 

 Jenissej består sålunda enligt A. E. Noedenskiöld, ^ liksom flodens otaliga holmar, för 

 det mesta af uppsvämmade, lågländta och sänka landsträckor. Dessas bredd kan enligt 

 Ortenblad uppgå till nära en mil. De karakteriseras f. ö. af honom sålunda: »Mark, 

 träd och buskar äro lersmorda och marken ofta ytterst sumpig. Bältet genomdrages 

 nästan alltid af talrika, långsträckta flodarraar, som under lågvatten ofta ej stå i förbin- 

 delse med floden. Norr om 62° förefinnes tillika en oändlig mängd små sjöar, så många, 

 att man på en dag anträffar sådana i hundratal. Ofvanför detta bälte vidtager slutligen 

 barrskogen, som sålunda någon gång kan ligga på milsvidt afstånd från floden.»^ 



Af ofvanstående framgår sålunda, att den drifved, som från dessa strandområden 

 transporteras in i Ishafvet, icke torde kunna afspegla en verklighetstrogen bild af pro- 

 portionen mellan arterna inom den nordsibiriska urskogen, hvars karaktersträd är Larix. 

 I öfverensstämmelse härmed visade det sig, att i den af oss undersökta drifved, som af 

 Vega-expeditionen insamlats på Jenissejs stränder, löfträdens numerär var större än barr- 

 trädens. 



Det torde vidare vara i hög grad tvifvelaktigt, huruvida proportionen mellan ar- 

 terna inom moderskogen återgifves i en från den härstammande drifvedsanhopning, som 

 påträffats hundratals mil från raoderkusten. Det gifves nämligen en mycket viktig fak- 

 tor, hvilken man ej bör förbise, enär den tvifvelsutan i hög grad influerar på drifvedens 

 slutliga sammansättning, nämligen beståndsdelarnas olika kapacitet för en långvarig sjö- 

 transport. Under denna går naturligtvis en mängd prof förlorade. Löfträdens ved med 

 dess stora porositet är väl den, som lättast vattendränkes och hastigast sjunker. Åtmin- 

 stone är detta af gammalt ett antagande, som ju äfven har all sannolikhet för sig. Af 

 gran och lärkträd torde det senare vara bäst lämpadt för en längre sjötransport. Dess 

 ved är hård och fast och följaktligen mera motståndskraftig mot vågornas denuderande 

 kraft än granveden, hvilken ju, som bekant, är vida lösare, fortare blir murken och där- 

 för också hastigare söndersplittras. Lärkträdets stora hartsrikedom torde väl också vara 

 en för detsamma särdeles gynnsam egenskap, enär den tvifvelsutan förhindrar eller åt- 

 minstone fördröjer vattnets kapiliära insugning i vedens porositeter, hartskanaler och inter- 

 cellulärer. 



Om det sålunda af redan anförda skäl är tvifvelaktigt, huruvida man på öfverensstäm- 

 melse i proportionen mellan resp. släkten i en drifvedsanhopning och inom ett visst ur- 

 skogsterritorium kan grunda en tillförlitlig slutsats om samhörigheten dem emellan, så 

 blir naturligtvis detta tvifvel än större, när man betänker, att graden af sannolikhet för 

 en dylik slutsats stiger och faller med storleken af undersökningsmaterialet i fråga. Ju 

 mindre detta är, desto större spelrum måste naturligtvis inrymmas åt slumpen, hvad be- 

 träffar materialets sammansättning. Kraus, som endast haft 27 prof till sitt förfogande, 

 borde sålunda enligt vår mening icke byggt något på denna metod att bestämma drif- 

 vedens ursprung, under det att Örtenblad däremot på grund af sitt rika material var 

 mera berättigad därtill. 



1 ÖRTENBLAD, anf. st., sid. 32. 



^ A. E. Nordenskiöld, Vegas färd kring Asien och Europa I. Sthlm 1880, sid. 367. 



^ ÖRTENBLAD, anf. st., sidd. 30, 31. 



K. St. Vet. Akad. Handl. Baud. 37. N;o 1. 



