10 



Såsom ett konkret exempel att bekräfta riktigheten af ofvanstående anmärkningar 

 vilja vi anföra det resultat, hvartill Lindman kommit i sitt ofvan citerade arbete, i hvil- 

 ket han påvisar, att den norska drifveden, frånsedt naturligtvis den inhemska delen däraf, 

 är af amerikanskt ursprung samt blott utgöres af ett fåtal arter, bland hvilka »rödgran», 

 Larix americana, dominerar. Detta trädslag, säger förf. (sid. 12), förekommer minst fem 

 gånger mera än all annan drifved. ^ 



Vid beräkning af åi'sringarnas medelbredd i lärkträdets ved erhölls vidare samma 

 siffra, nämligen 0,9, som Öetenblad funnit karakterisera den af honom undersökta och 

 såsom Larix sibirica identifierade grönländska drifveden. " Om man vid bestämmandet 

 af denna drifveds ursprung valde Kraus' tillvägagångssätt, skulle såsom resultat framgå, 

 att den norska drifvedens moderland vore det nordsibiriska, icke det nordamerikanska 

 urskogsterritoriet. Proportionen mellan beståndsdelarna i denna drifved är nämligen icke 

 ett uttryck för den, som råder inom det amerikanska skogsområde, som här kan ifråga- 

 sättas såsom drifvedens hemland. 



På grund af årsringarnas låga medelvärde måste nämligen detta förläggas till den 

 kalla zonen af Nordamerika. Inom denna är emellertid den amerikanska hvitgranen 

 Picea alba, icke Larix, det skogsbildande trädet. ^ Att det oaktadt lärkträdet och icke 

 granen dominerar i den norska drifveden, måste naturligtvis bero antirigen därpå, att 

 vegetationen på drifvedskällans, t. ex. S:t Lawrencc-flodens stränder, företer en från 

 urskogen afvikande sammansättning, åtminstone hvad beträffar proportionen mellan lärk- 

 träd och gran, eller ock därpå, att lärkträdets hårda och fasta ved är mera lämpad för 

 en långvarig sjötransport än granens relativt lösa och lätt murknande ved. 



Det stora flertalet forskare på detta område hafva sålunda som sin åsikt uttalat, 

 att drifgodset i de arktiska hafven är af sibiriskt ursprung. Deras åsikt i saken i fråga 

 synes oss emellertid ej tillräckligt motiverad. De hafva nämligen samtliga i sina under- 

 sökningar endast tagit hänsyn till den ena af de två i Ishafvet befintliga strömningarna, 

 nämligen Polarsti*ömmen, samt ensidigt och utan tillräckligt talande skäl tillskrifvit denna 



^ Med den kännedom, som man emellertid för närvarande har om Lafsströmraarnas utbredningsförhållan- 

 den i Norra Ishafvet, är det dock sannolikt, att Golfströmmen uppkastar äfven sibiriskt material pä Norges 

 kust. I den norska drifveden torde sålunda otvifvelaktigt finnas representerade såväl sibiriskt lärkträd som 

 sibirisk gran, ehuru dessa trädslag ej identifierats af Lindman. I hvarje fall får man väl dock antaga, att 

 dessa driftprodukter utgöra endast en ringa del af den norska drifveden. Denna rekryteras otvifvelaktigt till 

 största delen af de betydande drifvedskällor, som New-Fouudlands och S:t Lawreuce-flodens stränder erbjuda, och 

 det torde endast vara svaga rännilar af den en gång mäktiga sibiriska drifvedsströmraen, som når Norges kust. 

 Härför tala ju de stora drifvedsraassor af sibiriskt ursprung, som på de högarktiska ländernas kuster beteckna 

 polarströmmens bana i Ishafvet. 



^ Lindman, anf. st., sid. 27. 



^ Kraus, Treibhölzer, anf. st., sid. 130: »Während im europäischeu Lappland die Kiefer nnd daneben 

 die Fichte der maasgebende Baum ist (Schdbeler, a. a. O.; Wahlenberg, Flora Lapponica, p. 225), biidet 

 vora Weissen Meere bis nach Kamtschatka, besondei's aber durch ganz Nordsibirien die Lärche den charakte- 

 ristischen Baumrepräsentanteu (Ledebour, Flor. ross., III, 672; Middendorff, Reise IV, 1, 582 — 592), während 

 jenseits der Beringsstrasse durch das ganze uordische Amerika bis Neufundland die Oregontanne (Picea alba') 

 dominirt, die Lärche aber ganz zuriicktritt.» 



