20 FREDRIK INGVARSON, OM DRIFVEDEN I NORRA ISHAFVET. 



Dessa tväi'snittsbilder synas i hufvudsak öfverensstämma med dem, som äro bekanta 

 från våra europeiska barrträd. De afspegla samma årsringarnas variation, men bilden är 

 oftast en miniatyrbild och framträder å en vida mindre yta. Man kan göra sig en före- 

 ställning om dennas storlek, när man vet, att det sibiriska lärkträdets frodigaste årsringar 

 ofta ej upptaga större bredd än de perifera, under de sista vegetationsåren alstrade års- 

 ringarnas hos dess europeiska stamförvant. — På ett stamprof af Larix sibirica upptogo 

 80 årsringar samma yta som de 8 centrala och centriskt utvecklade å ett stamprof af 

 Larix eurojycea. 



På ett vedprof visade 15 årsringar å en radie af 66™"' en medelbredd af 4,4"""". 

 Redan denna höga siffra ställde dess art af sibiriskt drifvedsprof i tvifvelsmål, och be- 

 kräftades denna misstanke ytterligare vid klyfning af träet, hvarvid en tjock järnspik 

 befanns vara inkilad i detsamma. Dess sibiriska ursprung torde dock ej vara alldeles 

 uteslutet, äfven om det är högst osannolikt. Vid den anatomiska undersökningen befanns 

 det nämligen vara en Pinus af »Siro5ws-gruppen. Denna representeras i Sibirien af Pinus 

 cemhra, hvilken art enligt Middendorff förefinnes rikligt utmed Jenissejs stränder. Som 

 dess ved af invånarne här användes vid byggnadsföretag, kan ju spikens förekomst däraf 

 förklaras. Årsringarnas höga medelvärden behöfva ej nödvändigt vara ett afgörande bevis 

 mot dess sibiriska ursprung. Enligt uppgift af Middendorff kan furen, Pinus silvestris, 

 under gynnsamma vegetationsförhållanden alstra vida årsringar. Han anför sålunda (sid. 

 635), att han på furor, som vuxit i god jordmån under 59° n. br. iakttagit, att 5, 3, 2, 

 ja, t. o. m. 1^/2 årsringar kunnat upptaga en radie af 10"™', och att alltså deras medel- 

 bredd är resp. 2, 3,33, 5 och 6,67™™'. Dylika höga medeltal torde emellertid vara sällsynta 

 och i hvarje fall endast gälla ett fåtal årsringar. Middendorff betonar sålunda ofta, att 

 i Sibirien, äfven i dess södra delar, hvarest relativt gynnsamma vegetationsbetingelser 

 förefinnas, en mängd faktorer samverka till att hämma trädvegetationens utveckling, så 

 att träden därstädes hvarken nå samma storlek, ej heller lika hög ålder som deras repre- 

 sentanter i Europa. — Troligt är därför, att föreliggande prof ej bör räknas till drifveden 

 och sålunda ej utgöra ett indicium mot uppfattningen af årsringarnas smala bredd såsom 

 kännetecken för den sibiriska trädvegetationen. 



Flertalet af våra barrträdsprof förete, som nämndt, en mer eller mindre starkt excen- 

 trisk utveckling af årsringarna, hvilkas organiska centrum stundom ligger i tvärsnittets 

 periferi. Denna tvärsnittsbild kan naturligtvis ock framkallas därigenom, att vågorna 

 eller stötar mot hårda föremål bortslitit barken och delar af ytveden samt blottlagt cen- 

 trum, men den har äfven ofta sin enda föi'klaringsgrund i årsringarnas starkt excentriska 

 utveckling. Profvet n:r 6 i ifrågavarande drifvedssamling — granrot — är exempel härpå. 



Med kännedom om de egendomliga typer, som enligt Middendorff öfverskrida den 

 sibiriska urskogens gräns och bilda dennas förposter mot Ishafvet, bör det ej förvåna, att 

 äfven stam- och grenved stundom erhålla samma prägel. Bland dessa typer, som resul- 

 terat ur trädvegetationens anpassningsförsök efter de vidriga vegetationsförhållanden, som 

 känneteckna dessa höga breddgrader norr om polarcirkeln, omnämner Middendorff den 

 för lärkträdet kai-akteristiska spalierträdtypen. Denna växer på sluttningar, och dess för- 

 greningssätt präglas af dess sträfvan att vinna skydd mot de häftiga stormar, som ofta 

 rasa på den sibiriska tundran. Grenarna skjutas nämligen i horisontalplanet i tvenne rikt- 



