30 FREDRIK INGVAKSON, OM DRIFVEDEN I NORRA ISHAFVET. 



citat: »Bei allén von niir untersuchten Coniferen ist es diirchgängige Regel, dass der 

 äussere festere Theil der Jahrringe im Verhältnisse zum inneren weicheren Theile derselben 

 desto schinaler ist, je iippiger das Wachsthuin und jc dicker der Jahrring ist, und dass 

 uingekehrt der äussere festere Theil einen desto grösseren Theil der Gesammtmasse des 

 Jahrringes biidet, je dunner dieser ist.» 



Allmängiltigheten af denna sats söker emellertid Agardh ^ vederlägga. Han anför 

 sålunda, att smala årsringar på de lappländska furornas stamved visade en relativt svag 

 utveckling af den tjockväggiga delen; den tunnväggiga däremot upptog omkring ^/4 af hela 

 årsringens bredd. »Jämför man med afseende härpå», säger han, »den hvita spetsbergska' 

 drifveden, däraf nära hälften af de hemförda profverna hafva en mycket stor likhet med 

 vår svenska gran, visa dessa närmast öfvei'ensstämmelse i vedringarnas proportioner med 

 stammar från Lappland. Årsringar äro tunna med en jämförelsevis svag utveckling af 

 den tjockväggiga delen.» ^ I en not ^ tillägger han, syftande på ofvan anförda, af von 

 MoHL uttalade sats: »Sannolikt har von Mohl icke haft tillfälle att jämföra stammar från 

 arktiska klimat, hvarest förhållandet i väsentlig mån är förändradt.» 



Tillfälle därtill har emellertid Kraus haft, som verkställt undei-sökning af årsring- 

 arnas struktur på ostgrönländsk drifved. Hans uttalande synes därför gå stick i stäf 

 mot Agardhs, då han säger: »Unsere Hölzer, soweit sie Stammhölzer sind, zeigen die 

 Jahrringe fast nur aus der mittlern und äussern Lage gebildet, der weichere Theil fehlt 

 fast in allén Ringen.» ^ 



Dessa Agardiis och Kraus' iakttagelser betrtiffande den svagt utvecklade årsringens 

 struktur torde hvar för sig vara riktiga, om än ej allmängiltiga. I det sibiriska lärkträdets 

 smala årsringar kan nämligen än den tjockväggiga, än den tunnväggiga zonen dominera, 

 i samband hvarmed årsringen konstitueras än af den yttersta och mellersta, än af den 

 yttersta och innersta zonen. 



I förstnämnda fall antingen saknas den tunnväggiga zonen fullständigt eller ock är 

 den reducerad till en eller endast några få cellrader. Den tjockväggiga delen samman- 

 sättes dels af de polygonala celler, som i en typisk årsring bilda öfvergångsskiktet mellan 

 höst- och vårved, dels af de radialt sammantryckta, med reduceradt lumen försedda typiska 

 höstvedscellerna. En skarpt markerad gräns mellan de båda zonerna saknas, de öfvergå 

 omärkligt i hvarandra, och differensen mellan de extrema celltyperna inom en och samma 

 årsring framträder mindre genom cellväggarnas olika tjocklek, mera genom celluminas 

 vidd och omkrets.. 



Dylik ved är mycket hård och fast, dess årsringar äro utomordentligt smala, ofta 

 ej ens med lup urskiljbara; vedfibrerna äro starkt slingrade. Dessa bestämningar äro 

 allesammans egenskaper, hvilka enligt Middendorff karakterisera det sibiriska lärkträdet 

 invid trädgränsen. 



Det synes således, som om Kraus' iakttagelse öfver årsringarnas sammansättning 

 ägde sin tillämpning på den sibiriska trädgränsens representanter. 



1 Agardh, anf. st., sidd. 104, 105. 



^ Agakdh, anf. st., sid. 105. 



3 Kraus, Treibhölzer, anf. st, sid. 114. 



