36 FREDRIK INGVARSON, OM DRIFVEDEN I NORRA ISHAFVET. 



lång porkanal, de senare åter af relativt stora sådana med vid och kort porkanal. Dessa 

 porformer betingas åter af cellväggarnas mer eller mindre starka utveckling inom höst- 

 veden, hvilken ju, som nämndt, i de perifera årsringarna sammansättes af tjockväggiga, 

 i de centrala åter af tunnväggiga element. 



2. Den andra och med smala årsringar försedda rottypen karakteriseras, 

 som nämndt, af hård och tung ved. Dess centrala årsringar förete med afseende på höst- 

 zonens utbildning analog struktur med motsvarande i föregående rottyp. De inter- 

 mediära bilda öfvergång till de perifera, hvilka nästan uteslutande sammansättas 

 af tjockväggiga element. Dessa synas närmast motsvara de celler, som i en typisk 

 årsring bilda dess höstzon och midtelzon. Differensen mellan cellväggarnas tjocklek i 

 höst- och vårved är nämligen högst obetydlig. De tidigast alstrade vårcellerna äro an- 

 tingen radialt sträckta eller ock äga de polygonal omkrets. Utåt årsringen aftaga cellerna 

 i storlek och sammantryckas i radial riktning. De härigenom alstrade extrema celltyperna 

 bilda den egentliga höstzonen. Radialporerna äro på grund af trakeid väggens 

 ringa radiala vidd äfven i vårveden små samt anordnade i en rad. 



Denna sistnämnda typ erinrar föga om den vanliga af von Mohl ' för barrträden 

 i allmänhet konstaterade rottypen, hvars ved är starkt porös och hvars smala års- 

 ringar kännetecknas däraf, att den tjockväggiga zonen är svagt utvecklad. Den synes 

 snarare bestyrka nämnde författares iakttagelse, att hos detta släkte rotens växtsätt kom- 

 mer stammens närmare än hos de flesta andra europeiska barrträd. 



De båda nu skildrade rottyperna tillhöra den af smala årsringar konstituerade 

 extrema formen. Genom öfvergångsformer förenas denna med den motsatta extremen, 

 som utmärkes af breda, men starkt excentriskt utvecklade årsringar. Med afseende 

 på deras konstruktion är intet anmärkningsvärdt att omnämna, enär de på vanligt sätt 

 sammansättas af de tre för en typiskt utvecklad årsi'ing karakteristiska zonerna (fig. 6). 



Picea olboyata. 



1. stamved. 



Endast ett enda stamprof förefanns bland vår drifved, nämligen det, som beteck- 

 nats med n:o 22. Årsringar voro centriskt utvecklade, deras medelbredd var 0,303 °"°". 

 Gränsen mellan höst- och vårved i en dylik årsring är skarpt markerad; öfvergångszon 

 saknas; vårveden upptager cirka Vs af årsringens bredd samt utgöres af tangentialt 

 sträckta element. Proportionen mellan deras tangentiala och radiala vidd är 1 : 0,9. 



Enligt Lindman" är denna proportion hos Picea excelsa 1 : 1,2 eller 1 : l,i. 



Höstvedens celler äga starkt förtjockade cellväggar samt springformigt cellumen. 

 Trakeidernas väggar förete en utomordentligt kraftig spiralstriering i så- 

 väl höst- som varv ed. 



De parenkymskidor, hvilka begränsa de horisontalt förlöpande samt uti märgstrå- 

 larna inneslutna hartskanalerna, sammansättas dels af utomordentligt tjockväggiga, 



^ VON Mohl, anf. st., sid. 238. 

 2 Lindman, anf. st., sid. 16. 



