Poinpilus viaticus Latk. 



Denna art är den allmännaste såväl i Sverige som i en stor del af det öfriga 

 Europa. I sitt lefnadssätt kan han betraktas som en typisk representant för släktet. 

 Trots hans allmänna förekomst äro de biologiska meddelanden, som med visshet syfta på 

 denna art, öfverraskande få och föga detaljerade. Dahlbom ^) lämnar en missledande 

 framställning, då han låter denna ai't välja till rof, förutom spindlar, äfven flugor och 

 fjärillarver samt påstår, att den skulle gräfva hålor med flera utgångar. Giraud lämnar 

 däremot ') i koncentrerad form en mycket god skildring af stekelns typiska tillvägagångs- 

 sätt. Sålunda omtalar han, huru stekeln alltjämt släpar sin spindel baklänges, huru han 

 med möda klättrar upp på något örtstånd för att där hänga sitt byte i något grenveck 

 några tum öfver marken, i skydd för andra jagande steklar af samma art; huru han 

 lämnar bytet för att söka plats att gräfva håla i omgifningarna; huru han under gräf- 

 ningsarbetet flera gånger aflägger besök hos sitt gömda byte, liksom för att öfvertyga sig 

 om att det alltjämt finnes kvar; huru stekeln därvid, ehuru han styr sina steg tämligen 

 rakt till bytets gömställe, icke desto mindre springer omkring öfverallt i omgif- 

 ningarna och bestiger alla växter, till dess han finner sin spindel, som han nu nöjer sig 

 med att blott beröra; huru han, då hålan är färdig, hämtar spindeln, släpar den med sig 

 baklänges och lägger den vid ingången till hålan, i hvilken han själf går ensam ned för att 

 tillse, att ingen obehörig inträngt där under hans frånvaro; huru han slutligen nerifrån 

 hålan griper sin spindel i abdomens spets och på detta sätt släpar ned den samt efter 

 några minuters dröjsmål åter kommer upp för att rifva ned sand i hålan bakom sig och 

 tillpacka sanden med abdomens spets. Denna korrekta och detaljerade skildring betecknar 

 ett stort framsteg framför de äldre beskrifningarna. 



Ferton ®) fäster uppmärksamheten på en iakttagelse af Nicolas, *) som i södra 

 Frankrike sett denna art på hösten uppsöka ett gömställe, där han tillbringar vintern. 

 Ferton har själf gjort samma iakttagelse och framhåller, hurusom artens flygtid börjar 

 under senare hälften af juli. Under september var den ännu vanlig, och genom lång- 

 varigt öfvervakande hade Ferton öfvertygat sig »qu'elle ne nidifiait pas. L'insecte furetait 



1) 1843—45. 



2) 1854, sid. 601. 

 ä) 1897, sid. 17.^ 



*) H. Nicolas: Étude sur quelques pompiles du midi de la France. Association franc, pour Tav. dos 

 se, Congrés d'Oran, 1880. 



