8 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÄLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



dans Fherbe comme il le fait dans ses chasses du printemps et il amor(j,ait des terriers qu'il 

 laissait inachevés». Af Fertons skildring framgår ej fullt klart, hvad jag redan påpekat 

 i fråga om denna stekel ^), att den nya generationen, som äfven hos oss framträder under 

 senare hälften af juli, aldrig under samma sommar ägnar sig åt spindeljakt, men däremot 

 under sommarens senare del och till frostens inträde på hösten ses syssla med att gr^fva 

 djupa hålor (ända till 30 cm. och mer) af helt annan beskaffenhet än de blott 3 — 5 cm. 

 djupa hålor, som under våren och sommarens början gräfvas för afkommans räkning. 

 Borries tyckes ha iakttagit samma förhållande, ehuru han misstydt det, då han ^) om 

 släktet Pompilus säger: »Gängens LaBngde er meget forskjellig, snart en Fod läng, snart 

 kun en eller et Par Tömmer; i det sidste Tilfielde fandt jeg at Byttet fånges for Gängen 

 graves.» De förstnämnda, djupa hålorna äro afsedda till vinterkvarter, i hvilka flera 

 steklar i sällskap öfvervintra (jfr Psammophila). De öfvervintrande äro uteslutande honor, 

 ty några hanar visa sig aldrig bland dessa på våren genom sin spindeljakt och sina 

 ständiga gräfningsarbeten så i ögonen fallande steklar. Förhållandena äro således lik- 

 artade med dem hos Psammo])liila, och liksom hos denna uppträder blott en generation 

 om året. Liksom Psammophila visar sig också Pompilus viaticus under de första varma 

 vårdagarna, innan ännu några andra steklar l)örjat sin verksamhet, och öfver hufvud taget 

 höra dessa båda till de tidigaste af alla vårinsekter. På sätt och vis är det öfverraskande 

 att finna dessa båda steklar, under så olikartade klimatiska förhållanden som de i Norr- 

 land och södra Frankrike rådande, bibehålla samma af klimatet framkallade vanor, som 

 här of van åsyftats. 



Här nedan meddelas de senare årens enskilda iakttagelsefall i tidsföljd. 



1. ^^/s 1901 sågos talrika honor af denna art ströfva omkring på en sandig syd- 

 sluttning vid Sundsvall, en och annan släpande på en förlamad Lycosid. Ofta inträffade, 

 att en mötande stekel af samma art sökte beröfva den lycklige jägaren hans byte. Van- 

 ligen var det vid den härvid uppblossande tvekampen spindelns ägare, som i sin rätt- 

 mätiga harm visade sig mera energisk i sina angrepp och därför afgick med seger. En 

 djdik strid var af tillräckligt intresse att här skildras. 



En iriaticiisAionpi sågs släpa fram en förlamad Lycosid till den nyss färdiggräfda 

 hålan, där stekeln först själf gick ned och därefter böi^jade släpa ned spindeln med bak- 

 kroppen före. Bytet tycktes vara för stort i förhållande till gångens vidd, ty det fick i början 

 stanna helt kort innanför mynningen och flyttades därefter så småningom små korta sträckor 

 inåt, förmodligen i den mån som stekeln vidgade sin håla. Ännu var det dock synligt 

 utifrån, då en annan kringströfvande hona af samma art händelsevis såg in i denna håla, 

 märkte spindeln och genast sökte tillägna sig honom. Det blef emellertid ett långvarigt 

 och tungt arbete, ty spindelns ägare höll fast på insidan, och det omtvistade bytet ned- 

 drogs under kampen så långt, att äfven röfvarens kropp helt och hållet inträngde i hålan. 

 Den senare stekeln var emellertid något större och starkare och lyckades till sist draga ut 

 spindeln, men han fick ej länge glädja sig ät eröfringen, ty i samma ögonblick störtade 



1) 1900, 3id. 195. 



2) 1897, sid. 104. 



