kungl. sv. vet. akademiens handlingar, band 37. n:o 5, 9 



den ursinnige ägaren ut, sjudande af förbittring, och nu började en långvarig och häftig 

 kamp, under hvilken än den ene, än den andre af kämparne sökte släpa bort spindeln, 

 omväxlande med att båda häftigt tumlade om hvarandra på marken. Rörelserna voro så 

 snabba, att det ej kunde urskiljas, om de kämpande begagnade gadd eller käkar eller 

 bådadera såsom vapen. Slutligen lyckades den rättmätige ägaren släpa undan rofvet, 

 medan angriparen sökte på annat håll, och nu drogs det i största hast rakt nedåt slutt- 

 ningen och bragtes i säkerhet mellan toppbladen af en lingonriskvist 1.5 m. från strids- 

 platsen. Det var påtagligt, att stekeln sökte dölja sitt byte högt öfver marken, för att 

 det ej så lätt skulle bortsnappas af andra på marken kringströfvande Pompilider. Det 

 var nämligen först efter upprepade misslyckade försök, som han nådde sitt syfte att fästa 

 spindeln i stadigt läge mellan bladen. Stekeln återvände därefter för att iordningställa 

 sin håla, som under stridstumultet blifvit mycket skadad. Sedan detta arbete afslutats, 

 uppsökte han åter sitt gömda byte. Härvid var det tydligt, att han erinrade sig ha 

 gömt spindeln i toppen på en lingonkvist, ty då han ankommit till närheten af gömstället, 

 besteg han en mängd där växande lingonkvistar, somliga uppre|;)ade gånger. Men det 

 dröjde rätt länge, innan han besteg den rätta, som han dock många gånger sprungit förbi. 

 Några luktspår följde tydligen ej denna stekel. Det återfunna bytet släpades uppför slutt- 

 ningen igen, tämligen rakt på målet, men ändå stannade ej stekeln förrän han hunnit 

 \/2 m. förbi. Då hängde han spindeln mellan några sammanlutade grässtrån, högt öfver 

 marken, gjorde därefter några orienteringsslag, till dess han återfann hålan, i hvilken han 

 slutligen ostörd fick nedsläpa bytet. 



Efter att i omkring tio minuter ha varit försvunnen i hålans djup, visade han sig 

 åter närmare mynningen och kunde i det med en spegel inkastade ljuset ses syssla med 

 att från gångens väggar bortskrapa sand, som han krafsade ner bakom sig för att stänga 

 larvkammaren med. Efter att ha sysslat härmed mer än V2 timme, närmade han sig 

 mynningens kanter, hvilka nu började nedrifvas, så att stekeln snart åter befann sig ofvan 

 jordytan. Det kunde nu ses, huru stekeln eftertryckligt packade den i hålan nedrifna 

 sanden med spetsen af sin abdomen. Då arbetet afslutats, låg sanden jämn och slät, och 

 stekeln beredde sig att gå ut på nya ströftåg. Då hålan uppgräfdes, befanns stekelns ägg 

 vara fästadt på sidan af spindelns bakkropp. 



2. I en sandgrop sågs ^^/s en P. viaticus sysselsatt med det slutliga täcknings- 

 arbetet för att dölja hålans mynning, hvarvid han dock ej så noga höll sig till den rätta 

 platsen, utan alltibland, alltjämt krafsande sanden bakom sig, aflägsnade sig 15 till 20 

 cm. därifrån. Frånsedt att sanden långt ifrån alltid kastades åt det rätta hållet, kunde 

 den naturligtvis omöjligen från ett sådant afstånd nå fram till sin bestämmelseort. Stun- 

 dom återvände dock stekeln till den rätta platsen och fortsatte mera effektivt sitt arbete. 

 Exempel på ett dylikt opraktiskt tillvägagående äro ej sällsynta (jmfr Psammophila n:r 1) 

 och vittna ingalunda för något medfödt mästerskap i utförandet af instinktmässiga hand- 

 lingar. 



Den af stekeln nedgräfda spindeln med därpå fästadt ägg tillvaratogs. Agget var 

 2.25 mm. långt, medan ett annat ägg, tillvarataget på platsen samma dag, var större, 2.5 

 mm. Det föreföll därför af intresse att söka utröna, om de olika näringsmängder, med 

 hvilka dessa båda ägg sannolikt utrustats, kunde hafva inflytande på den blifvande in- 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Buad 37. N:o 5. 2 



