18 ADLEKZ, LEFNADSFÖRnÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



desto längre fick han för hvarje gång söka, innan han återfann spindeln. Som en sista 

 utväg brukade han därvid återvända till staken och med denna som utgångspunkt söka 

 orientera sig. Detta tillvägagångssätt hade synbarligen god påföljd i början, men mot 

 slutet hjälpte ej heller detta medel, sannolikt därför att skuggorna då föllo så helt annor- 

 lunda, än då spindeln först blifvit ditlagd. Den närbelägna skogens toppar kastade nu 

 skuggor öfver platsen, som förut varit solbelyst. Omöjligt är väl ej heller att :psykisk 

 trötthet» hade någon del häri. Ett par gånger hade stekeln flyttat sin spindel till andra, 

 närmare belägna gömställen, och då han icke lyckades finna honom på det sista göm- 

 stället, sökte han honom på de förut använda. 



Sent omsider lyckades stekeln att få en tillfredsställande håla i ordning, fastän han 

 ej ville öfvergifva denna olämpliga plats. Den fuktiga undersand, som jag med en spade 

 gräft upp och lagt på den torra ytsanden, hade han hela tiden undvikit, ehuru det tycks, 

 som om det skulle varit lättare att där åstadkomma en icke sammanrasande håla. Emeller- 

 tid pågick sökandet efter spindeln så länge, att jag fann mig föranlåten att flytta den 

 till en lingonkvist, som stekeln otaliga gånger besteg i närheten af det rätta gömstället. 

 Nu släpades spindeln som vanligt baklänges, och ett nytt gömställe af samma beskaffen- 

 het utsågs, denna gång blott några cm. från hålan. Under det sista afputsningen af hålan 

 ägde rum, aflade stekeln äfven på detta gömställe flera besök, och fastän det var så när- 

 beläget, röjdes samma symptom till stigande trötthet hos stekeln, som t. o. m. här fick 

 söka rätt länge de sista gångerna. 



Det tidsödande och jämförelsevis intresselösa iakttagandet af denna stekels åtgöran- 

 den skulle, fastän jag under tiden aflägsnat mig flera gånger, varit för mycket pröfvande 

 för tålamodet, om jag ej förknippat det med ett experiment, hvars utgång jag ville af- 

 bida. Enär nämligen denna stekel, liksom åtskilliga andi-a Pompilider, plägar vid ned- 

 släpningsögonblicket ^'ända spindeln och gripa fast i hans spinnvårtor, intresserade det 

 mig att se, hvad resultatet skulle bli, om inga spinnvårtor funnos. Jag hade därför 

 klippt bort dem ända intill basen. Stekeln slickade den utsipprande blodvätskan, och när 

 nedsläpningen skulle äga rum, blef han alls icke handfallen, utan grep i stället med 

 käkarna fast i yttersta spetsen af abdoraen, där spinnvårtorna haft sin plats. (Jfr Fabre's ') 

 försök med Spliex occitanica.) 



4. En P. fumipennis sågs ''/s släpa sin förlamade spindel, en Tarentula pulveni- 

 lenta, var. aculeata Cl., uppför en nästan lodrät sandvägg, hvilken gaf föga fotfäste, hvar- 

 för försöken upprepade gånger misslyckades. Stekeln lät då rofvet ligga på marken och 

 flög upp till den ungefär fotshöga sandväggens öfre kant, där han gick in i den färdig- 

 gräfda hålan och krafsade ut några sandkorn, hvarefter han gick ned till sitt rof igen. 

 Efter att ha gjort ännu några fåfänga försök att släpa det uppför branten, försökte han 

 i stället på sidan därom, där nedhängande trädrötter gåfvo bättre fotfäste. Snart var 

 han uppe på höjden, men här mötte en ny svårighet, ty hålans mynning var belägen på 

 en smal afsats omedelbart ofvanför det brantaste stället, och denna blott ett ]iar cm. 

 breda afsats sluttade därtill utåt. När nu stekeln skulle stiga, ned med sitt rof till denna 

 afsats, hakade ett af spindelns ben fast vid en växtstjälk och lossnade vid ett häftigt 



1) 1879, sid. 168. 



