KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:0 5. 19 



ryck af" stekeln så plötsligt, att denne förlorade fotfäste och rullade ned till afsatsen i 

 fråga, men i förskräckelsen tappade rofvet. Några ögonblick sökte han omkring såväl på 

 afsatsen som där ofvanför, men mycket snart gjorde han, som det tycktes, den fullt rik- 

 tiga slutsatsen, att spindeln måste hafva fallit ned för branten, ty plötsligt flög han dit 

 ned och återfann spindeln vid dess fot, utan att ha hunnat se dess läge från höjden, där 

 han befann sig. Detta betonas särskildt, ty branten var så lodrät, att stekeln, för att 

 kunna uppifrån se något vid dess fot, måste ha hängt sig ut öfver den smala afsatsens 

 kant, hvilket han emellertid icke gjorde. Det var påtagligen en slutsats, som förmådde 

 honom att plötsligt ifyga ned, eller såg i alla händelser ut som en sådan. 



Åter gick stekeln upp med sitt rof samma väg som förut, dock först efter att 

 några gånger ha uppi*epat sina fruktlösa försök att gå uppför branten. Han uppnådde 

 denna, gång lyckligen afsatsen, lade rofvet ifrån sig och gick in i hålan. I samma ögon- 

 blick som han släppt spindeln, hade emellertid denna rullat ned och låg nu åter nedanför 

 branten. Då stekeln nu kom ut och ej fann spindeln på den plats, där han lämnat den, 

 förspillde han ingen tid med att söka, utan flög genast ned till brantens fot, där han åter 

 började sina uppsläpningsförsök. Som jag emellertid förutsåg, att det aldrig skulle lyckas 

 stekeln att införa rofvet i denna opraktiskt anlagda håla, jämnade jag den smala afsatsen 

 utanför hålans ingång, så att den blef alldeles horisontell i stället för att slutta utåt. 

 Men icke ens detta hjälpte, ty knappt hade stekeln ånyo nått afsatsen, innan han för- 

 lorade fotfäste och denna gång själf föll ned jämte sitt rof. Med en pincett fattade jag 

 tag i ett af spindelns ben, medan stekeln allt fortfjirande höll fast i ett annat, och varligt 

 nedlades båda framför hålans ingång. Förklarligt nog efter denna luftfärd, kände stekeln 

 ej genast igen platsen, utan började släpa rofvet uppför sluttningen ofvanför afsatsen, 

 men upphörde plötsligt efter få ögonblick och gick baklänges in i sin håla, diirvid fort- 

 farande hållande fast vid benet på spindeln, hvars spinnvårtor alls ej framträdde utanför 

 abdomens spets. 



Hålan, som hade ett djup af 5 cm., var ganska vid och gick alldeles rakt in, hvar- 

 för jag genom att med en spegel reflektera solstrålarna dit in kunde se hvad som försig- 

 gick. Detta skedde få ögonblick efter det stekeln gått in, och under denna tid måste 

 ägget ha lagts, ty stekeln sågs nu först en stund syssla med att putsa sina antenner och 

 började därefter rifva ned sand från gångens väggar för att därmed tillsluta cellen. Han 

 infångades nu, och spindeln drogs fram. Stekelns 'Ågg var fästadt alldeles symmetriskt 

 på tvären öfver bukens midtlinie, strax bakom genitalöppningen, således på helt annat 

 sätt än då rofvet utgjordes af Drassodes, såsom i de föregående fallen. 



5. En ^/s iakttagen P. fumipennis gräfde sin håla på en backsluttning af grus- 

 blandad sand, nedanför hvilken befann sig en liten däld, bevuxen med tätt, kort gräs. 

 Gräfningen försiggick på vanligt sätt, men de gröfre gruskornen, som ej kunde krafsas 

 ut, grep stekeln med käkarna, bar upp dem och släppte dem utanför hålans mynning. 

 Sedan han arbetat en stund, kom han upp och gick några slag kring hålan, flög därefter 

 i korta satser ner i dälden, där han började ifi-igt söka bland de tufviga grässtånden. 

 På hans beteende kunde man se, att det icke var på jakt som han befann sig, utan att 

 han sökte sitt gömda rof. Han sökte ganska länge öfver ett tämligen vidsträckt område, 

 innan han fann det i en grästufva, hvarefter han började släpa det uppför sluttningen. 



