KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDUNGAR. BAND 37. N:0 5. 23 



sig, kan nämnas, att han först fullständigt förtärde stekelägget på den andra fullständigt 

 förlamade spindeln och sedan borrade käkarna in i honom själf och sög hans blod, hvar- 

 med han fortsatte hela denna dag. Lycosiden instängdes med alltjämt kvarsittande stekel- 

 ägg i ett glasrör, för att om möjligt det skulle kunna utrönas, huru förhållandet skulle 

 gestalta sig mellan stekellarven och hans tillämnade offer. Två dagar därefter sågs spin- 

 deln sitta med lyftad bakkropp, hvilken ställning han ännu bibehöll följande dag, då ägget 

 kläcktes. Men nu uppdagades också, att en annan stekellarv, något litet större än den 

 nykläckta, bredvid honom höll på att äta på spindeln. Dagen därefter på kvällen sågs 

 den större larven hålla på att äta upp Pompiluslarven. På 5:e dagen (2:a efter Pompilus- 

 äggets kläckning) rörde sig spindeln fortfarande, då glasröret lutades, eljest stod han upp- 

 rätt stilla. På 6:e dagen, låg han med hopdragna ben, men rörde dem ännu något vid 

 retning. På 7:e dagen var all retbarhet försvunnen. Stekellarven hade synbart vuxit, 

 men dog inom kort därefter. Visserligen är jag numera öfvertygad, att denna stekellarv 

 tillhört Ceropales, men då jag ej i mina anteckningar finner angifvet, att den i nykläckt 

 tillstånd intagit den för Ceropaleslarver karaktäristiska platsen i spindelns andhål, har jag 

 ej velat upptaga detta osäkra fall bland förut lämnade meddelanden om Ceropales ^), helst 

 som jag hvarken lyckades få se lai'ven spinna kokong eller med säkerhet kan afgöra, om 

 den ofvannämnda stekeln, som satte sig för ett ögonblick ])å den på sanden liggande spin- 

 deln, verkligen var en Ceropales. Hela detta iakttagelsefall har blifvit meddeladt ute- 

 slutande såsom ett slående exempel på den ofullständighet i förlamning, som man ej sällan 

 finner hos af Pompilusarter insamlade spindlar, liksom också för att visa, att denna ofull- 

 ständighet ej nödvändigt innebär någon våda vare sig för stekelns 'ågg eller för larven, 

 som börjar äta på ett så lifskraftigt offer. (Jfr n:r 5 och 6 samt Dolichurus med dess 

 ofullständigt förlamade kakerlackor.) 



11. ^^/t sågs en P. fumipennis insläpa i sin håla en stor Lycosid med särdeles 

 stor bakkropp, en spindel, som måste ha vägt åtskilliga gånger mer än stekeln själf. 

 Fallet erbjuder intet annat af intresse än att ägget af stekeln fastades på högra sidan af 

 abdomen, medan det eljest hos de flesta anträffade Lycosider befunnits fästadt tvärsöfver 

 abdomens undersida, strax bakom spindelns genitalöppning (jfr n:r 13). 



12. Samma dag sågs en annan stekel af samma art jaga en stor, svart spindel, 

 med hvilken han hade flera sammanstötningar. Dessa tycktes ej ha varit utan fara för 

 stekeln själf, ty han sprang en gång liksom förskräckt bort, slä^Dande ena sidans vingar, 

 som om de varit förlamade, under det han surrade med de andra vingarna. Han hämtade 

 sig dock snart och fortsatte förföljandet ännu en stund, därvid försökande sticka spindeln 

 utan att med benen gripa fatt i honom. Spindelns rörelseförmåga hade påtagligen också 

 lidit, men det oaktadt afstod stekeln om en stund från förföljandet. Spindeln befanns 

 vara en hane af Gnaphosa lucifuga, hvilket torde förklara, att stekeln ej vidare brydde 

 sig om honom, ty såsom i det föregående framhållits, försmå Pompilus viaticus och fumi- 

 pennis i regeln spindelhanar. Det enda undantaget härifrån omnämnes här nedan (n:r 15). 



13. En P. fumipennis sågs Vs hålla på med stängningen af sin håla. Den upp- 

 gräfdes, hvarvid befanns, att spindeln, en Lycosid, låg med ryggen uppåt och ägget fästadt 



1) 1902. 



