KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:0 5. 41 



Oxybeliis imigliimis L. 



Redan Linné kände till denna art såsom flugfängare och uttalar (Fauna suecica, 

 sid. 418) sin beundran för den lilla stekelns styrka: »licet minima sit, saepe tamen mus- 

 cam domesticam se triplo vel quadruplo majorem, occisam secum Irahit». Shuckärd ^) 

 uppgifver, att denna stekel håller flugan med bakbenen, medan han öppnar sin håla eller 

 gräfver en ny. En utförlig och liflig skildring af denna stekels tillvägagångssätt och 

 hans föi'hållande till den lilla parasitflugan Miltogramma conica har v. Siebold meddelat '^). 

 Han beskrifver bl. a. hålornas gräfning och inläggandet af flugorna samt äggets plats på 

 halsen på en af dera. Oxyhelus stänger alltid sin håla, då han lämnar' den. Med uttryck 

 af förvåning omnämner v. Siebold sig i somliga celler ha funnit flugor af blott en enda 

 art; men mera förvånande finner han, att alla de inlagda flugorna voro hanar, utom i 

 två, som innehöllo både hanar och honor af flera arter. I det förra förhållandet vill 

 han se något afsiktligt och jämför det med de skäl, som förmå mäimiskan att vid hjort- 

 jakten skona bindarna. Oxyhelus störtar sig öfver det utsedda bytet, vänder det på ryg- 

 gen och sticker in gadden i halsen, mellan hufvudet och bröstet. Det genom gadden in- 

 sprutade giftet framkallar paralysi af vingmusklerna, medan benen däremot röra sig längre. 

 Då stekeln flyger hem med flugan, bär han den ensamt på gadden med ryggen nedåt. 

 Vid hemkomsten gräfver han undan sanden, som stänger ingången, medan han fortfarande 

 bär flugan i samma ställning, spetsad och högt upplyftad på gadden, och på detta sätt 

 bäres hon ned. Liksom det finnes tjufbin, så finnes det också tjufvar bland Oxybelus- 

 honorna, som, för lata att själfva gå på jakt, i stället beröfva från jakten återvändande 

 honor deras byte. De passa då på att i samma ögonblick, som den med bytet belastade 

 stekeln skall gå ned, rusa fram och rycka bort hans fluga från gadden. Löjligt är där- 

 vid att se, huru tjufven, sedan han fästat flugan på sin egen gadd, snabbt och behändigt 

 krafsar sand öfver ingången, så att han skall hinna undan, medan den i hålan instängde 

 vänder sig om och gräfver sig ut. 



Senare iakttagare ha knappast lagt någon uppgift af vikt till V. Siebolds skikh'ing, 

 angående hvilken jag endast vill uttala mina betänkligheter mot hans tolkning af att 

 man i de flesta fall finner flughanar i denna stekels celler, en tolkning till hvilken många 

 senare författare okritiskt anslutit sig. Jag har ej sällan träffat honor bland de inlagda 

 flugorna, och om också hanarna äro öfvervägande, så kan detta, såsom jag vid ett 

 föregående tillfälle framhållit ^), bero därpå, att hanarna äro allmännare eller lättare 

 att fånga. 



Angående stekelns sätt att behandla de infångade bytena ha ett par nyare förfat- 

 tare framställt en afvikande mening, mindre, som det tyckes, med stöd af erfarenheten 



^) 1837, sid. 108. 



2) 1841. 



ä) 1900, sid. 194. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 37. N:o f). 



