42 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



iln på grund af teoretiska spekulationer. Wesenberg-Lund ^) och Verhoeff ^) anse, att 

 Oxyhelus ej paralyserar de infångade flugorna och ej ens kan det, eniJr hans abdomen 

 skulle vara för styf och oböjlig. De uppgifva, att han i stället dödar dem med käkarna, 

 och säga sig ha funnit de af denna stekel infångade flugorna bära spår af en sådan be- 

 handling däri att sidorna af thorax voro krossade. Peckham °) bestrider för en amerikansk 

 arts (O. quadrinotatus Say.) vidkommande, att de inburna flugorna skulle ha krossad 

 thorax. Därjilrate kritiserar han Fabre's uppgift, att Oxyhelus skulle bära flugorna upp- 

 spetsade på gaddcn, hvilket han anser för ett misstag, beroende därpå, att nästan hela 

 flugans kropp är synlig bakom stekeln. Peckham anser i stället, att stekeln fasthåller 

 flugans hufvud med bortersta benparet. Ferton *) uppgifver, att de af Oxyhelus lika 

 litet som de af Bemhex infångade flugorna visade något spår af yttre skador. På grund 

 af nya iakttagelser vidhåller han i ett senare arbete ^) sin mening, att paralysering med 

 gadden äger rum. Stekeln kastar sig öfver flugan, kröker sin abdomen och sticker henne 

 under thorax, strax bakom strupen. Sedan rätar han ut kroppen utan att draga ut gad- 

 den, och den spetsade flugan hvilar nu med ryggen mot marken och hufvudet under 

 stekelns abdomen. På detta sätt bäres hon hem. Om man griper tag i flugan, då ste- 

 keln håller på att krypa ned i sin håla, händer det, att stekeln följer med, och man kan 

 då föra dem nära ögonen och öfvertyga sig, att gadden är instucken på det uppgifna 

 stället. Angående en annan art däremot, O. 14-notatus Oliv., hvilken Shuckard och se- 

 dermera Gerstäcker ®) sett hålla flugan fasttryckt med bakbenen mot abdomens under- 

 sida, bekräftar Ferton ^), att arten äfven på Corsica bibehållit samma vana, hvilken han 

 tror möjligen bero på artens ringa storlek. Han anser, att det sannolikt är en följd af 

 denna vana, att samma art lämnar sia håla öppen, då han går på jakt, för att lättare 

 kunna komma in. De Oxybelus-arter åter, som bära flugan spetsad på gadden, stänga 

 hålan med sand, då de gå på ny jakt. 



Den enda art af släktet, som jag haft tillfälle att undersöka, är den på sandmarker 

 nästan öfverallt vanliga O. uniglumis L., på hvilken jag ofta aktgifvit och angående 

 hvilken några iakttagelsefall här nedan meddelas. 



1. På en sandnipa vid stranden af Ljungan sågos ^^^7 en mängd Oxyhelus-honov 

 gräfva hålor midt i en stor koloni af 2\achusa serratulae. Några afbröto ibland arbetet 

 för att göra orienteringsslag i flykten öfver de närmaste omgifningarna, hvarunder de 

 slogo ned här och' där på marken. Andra utförde orienteringsflykt, först sedan hålan 

 gräfts färdig och den uppgräfda sandhögen utjämnats och delvis användts att stänga hålan 

 med. De flögo därvid fram och tillbaka lågt öfver marken, slogo ned här och där, kommo 

 igen och krafsade ännu litet sand öfver ingången, gjorde åter några svängar fram och 

 tillbaka och försvunno slutligen med ett plötsligt pilsnabbt kast åt ena sidan. En af dem 

 sågs komma tillbaka med rof, redan omkring V2 minut sedan han flugit bort. 



1) 1889. 



2) 1891. 



S) 1898, sid. 73. 



*) 1899. 



5) 1901, sid. 110. 



«) 1867, sid. 47. 



') 1902, sid. 517. 



