46 AULEEZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SJfHEGIDAE. 



Efter V4 timme kom han tillbaka med ett nytt rof, hvilket, som vanligt hos denna 

 art, i motsats till T. j^f^ctinijjes, bars i flykten. Stekeln slog ned ett stycke från hålan 

 och närmade sig sedan denna dels gående, dels i korta flyktsatser, ett tillvägagångssätt 

 som är det vanligaste. (Sällan ser man stekeln slå ned omedelbart invid hålan.) Vid 

 ankomsten dit fann han, att myran — förmodligen densamma — åter varit på besök och 

 försökt släpa bort en af de förut inlagda gräshopplarverna ur hålan men blifvit tvungen 

 att lämna sitt byte i sticket i hålans mynning, då jag jagade bort den. Stekeln lade nu 

 sin börda framför ingången och släpade ned den i mynningen liggande gräshopplarven, 

 kom sedan upp och började stänga hålan på vanligt sätt, utan att bry sig om det sist 

 hemförda bytet, som han dock flera gånger under arbetet gick öfver och således borde ha 

 märkt. Denna senare gräshopplarv blef till sist öfvertäckt af den öfver hålans mynning 

 hopkrafsade sanden. Då hålan öppnades, befanns den innehålla 'å gräshopplarver (oberäk- 

 nadt den som låg nedmyllad utanför ingången), en af dera med stekelns ägg fästadt tvärs- 

 öfver bröstet, mellan l:a och 2:a höftparen. 



6. I samma nivå och i gångens förlängning träffades ännu en cell, som möjligen 

 tillhörde samma bo. Den innehöll 6 gräshopplarver, de flesta mindre än i n:r 5. En af 

 dem bar en nykläckt stekellarv på samma ställe, där ägget brukar ha sin plats. Larvens 

 mundelar voro inborrade i ett sår mellan l:a och 2:a benparen, påtagligen just där ägg- 

 polen haft sitt fäste. 



7. Såsom förut (n:r 5) nämnts, brukar denna stekel, då han kommer flygande med 

 sitt rof, slå sig ned och hvila en stund på sanden ett stycke från hålan. Därvid kan 

 man se, att gräshopplarven af stekeln fasthålles vid antennerna med käkarna. Då jag vid 

 ett tillfälle betraktade honom på mycket nära håll, uppskrämdes stekeln och flög med en 

 hastig svängning direkt in i mynningen af sin ungefär 1 m. aflägsna håla. Lokalsinnet 

 tyckes således vara väl utbildadt i motsats till pompilidernas, som ofta ha mycken möda 

 att finna ingången till sina hålor. 



8. En ^^/e tillsluten unicolor-\ik\?k undersöktes. Dess längd från mynningen till 

 larvkammarens botten var 37 mm.; bredden af larvkammaren 9 ram., dess längd något 

 större. Den innehöll 6 gräshopplarver. Agget, fästadt på vanlig plats, var 3 rara. långt, 

 raycket smalt, böj dt i en båge efter bröstets hvälfning. 



Gräshopplarven, som bar ägget, visade ännu på 5:e dagen därefter rörelser af tarser 

 och palper vid retning af buksegmenten. 



9. En T. unicohr sågs ^^/t komraa flygande med en gräshopplarv, slå ned på sanden 

 samt sedan raed en hastig sväng flyga frara till den närbelägna hålan, i h vilken stekeln 

 brådskande kröp ned, medan han lämnade bytet liggande utanför, raed hufvudet tätt vid 

 mynningen. Så fort stekeln hunnit ned i hålan, vände han där, visade sig åter med 

 hufvudet i mynningen, drog ned gräshopplarven vid antennerna, kom upp igen och flög 

 bort utan att stänga. 



Efter omkring 20 minuter återvände stekeln med nytt byte, som också lades vid 

 ingången. Emellertid hade jag under stekelns jaktutflykt instoppat några barr i mynningen 

 till hålan, och under stekelns bestyr raed att undanröja dem afklippte jag antennerna 

 på gräshopplarven för att se, om stekeln skulle kunna göra sig oberoende af vanan att 

 hålla i dem. Detta visade sig vara fallet, i det stekeln grep fast i hufvudets frärare del, 



