56 ADLKUZ, LEPNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPIUDAE OCH SPHEGIDAE. 



Mellinus arveiisis L. 



Redan tidigt har släktet Mellinus ådragit sig en mindre vanlig uppmärksamhet på 

 grund af sin påstådda vana att dagligen förse larverna under hela uppväxttiden med färska 

 flugor. Uppgiften härom torde först ha blifvit framställd af Reaumuh, ^) som dock blott 

 anför den såsom hörsägen, utan att själf uttala sig om saken. Siiuckahd ") har sett denna 

 stekel viUja sina byten bland dipterer, men uppgifver, att Panzek sett den fånga aphider. 

 Gouueau ^) har iakttagit stekeln jaga flugor på kospillning. Han såg stekeln sakta smyga 

 sig fram till ett afstånd af 10 — 15 mm. och därefter kasta sig öfver bytet, som med 

 käkarna greps om halsen och med benen om kroppen, hvarefter han flög bort med det. 

 G. såg honom blott fånga Musca cormna. Om vid det häftiga anfallet stekeln råkade 

 alldeles döda flugan, lät han den ligga, hvarför G. framhåller, att b3'tet måste bibehålla 

 något lif för att antagas. Dock såg han aldrig stekeln förlama det med sin gadd. Denna 

 skildring är, såsom sedermera skall framhållas, delvis oriktig. Enligt Westwood ^) upp- 

 gifver CuRTis, att Mellinus skulle dag för dag förse larverna med nytt foder, hvilket W. 

 själf anser blott förekomma hos sociala steklar. Dahlbom uppgifver, '') att Mellinus ar- 

 vensis skulle gräfva förgrenade rör, M. sahulosus däremot enkla. Shenck ^) har samma 

 åsikt och upprepar det gamla påståendet, att M- arvensis skulle lägga sitt ^gg på den 

 först inburna flugan, och först då denna blifvit förtärd af larven, hemföra ny föda. 

 LucAS ^) beskrifver lefnadssättet hos M. sahulosus på ett sätt, som i mycket har tillämp- 

 ning äfven på M. arvensis. Han har iakttagit, att en med byte hemvändande stekel före 

 inträngandet i hålan nedlägger bytet framför ingången och därefter går baklänges ned, 

 medan han nedsläpar bytet. En BlelUnus däremot, som utan att vara belastad med byte 

 går ned i sin håla, intränger med hufvudet först. Han har sett Mellinus jaga flugor på 

 umbellater, kasta sig öfver bytet, fasthålla det ett ögonblick med käkarna och första ben- 

 paret, därefter kröka sin abdomen och låta sin gadd intränga vare sig i sidorna af thorax 

 eller mellan abdominalsegmenten på sitt offer. I samma ögonblick som giftet spridt sig 

 i blodet, upphörde offrets rörelser, och man skulle kunna tro det vara dödt, om ej tid 

 efter annan en darrning läte sig märkas i tarser och vingar. Lucas har iakttagit tydliga 

 rörelser på från steklarna omedelbart efter paralyseringen tagna flugor ännu så långt 

 efteråt som omkring 6 veckor, sedan de infångats. ^) L. tror därför, att giftet har unge- 

 fär samma verkan på flugorna som kloroformen på oss. De flugor, som L. såg hemföras 

 såsom byten, voro: Scatophaga merdaria Zett., Caenosia tigrina Macq., Anthomyia cana 

 Macq., Anthomyia fuscipennis Macq., Luciiia cornicina Desv., Myospila meditabunda Macq. 



1) 1784—92. 



2) 1837. 



3) 1839, sid. 540. 

 ^) 1840, sid. 175. 

 •') 184.3—45. 



") 1857. 



') 1801, sid. 219. 



») 1. c. sid. 223. 



