60 ADLERZ, LEVNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAB OCH SPHEGIDAE. 



stekeln ;itt sl!l])pa sitt tag, hvarvid han vanligen blef sittande helt förbluffad några ögon- 

 blick i hålans mynning eller också genast kröp ned. Under tiden bortklipptes flugans 

 snabcl, hvarefter hon placerades vid ingången, där hon efter längre eller kortare stund 

 afliänitades af stekeln, som därvid grep tag i flugans hufvud. Här föreligger således åter 

 ett fall, då stekeln frångår en under naturliga förhållanden oförändrad vana och förstår 

 att lämpa sig efter nya omständigheter på ett sätt, som visar att han ingalunda är någon 

 reflexmaskin. 



5. Mellinus jagar på blommande buskar och örter, där flugor ha sitt tillhåll, men 

 i all synnerhet på färska exkrementsamlingar af hästar och nötkreatur ute på betes- 

 markerna. GouREAUS skildring af jakten är i flera, afseenden ej korrekt. Dess förlopp är 

 dock lätt att iakttaga, enär stekeln är föga skj^gg. Då stekeln flyger till jaktstället, slår 

 han vanligen ned på marken ett stycke från exkrementhopen och nalkas den gående, lik- 

 som ville han undvika att genom ett för plötsligt uppträdande bortskrämma de där sam- 

 lade flugorna. Därefter vandrar han i sakta mak omkring på sin jaktmark för att utse 

 ett offer. En stillasittande fluga tycks han ej märka, men minsta rörelse väcker hans 

 uppmärksamhet. Ar afståndet för stort, så smyger han med rakt framsträckta antenner 

 och i nedhukad ställning försiktigt närmai-e. På ett afstånd af omkring 2 cm., sällan 

 mei'a, samlar han sig som en katt till språnget, trampande med de hukande benen. Med 

 ett pilsnabbt språng, som sällan förfelar sitt mål, kastar han sig öfver sitt bj^te, som han 

 med käkarna, griper i ena vingen, under det frambenen fasthålla kroppen. Samtidigt 

 böjer han in spetsen af sin abdomen under flugans bröst för att i dess stora ganglie- 

 massa sänka sin gadd. Med gadden ännu kvarsittande i flugans bröst vänder han henne 

 därefter med hufvudet uppåt, griper med käkarna fast i hennes snabel, drager ut gadden 

 och flyger hem, genast eller efter en kort hvila. 



Enär flugans snabel stundom är indragen, ser man stekeln med käkarna söka pressa 

 fi'am den. Därvid kan det emellertid hända, att flugans hufvud blir sönderklämdt, hvilket 

 naturligtvis föranleder en nästan ögonblicklig död. I detta fall låter stekeln flugan ligga 

 såsom oduglig för hans ändamål och beger sig på ny jakt. Åtminstone har jag alltid 

 funnit flugans hufvud sönderklämdt i de fall, då Mellinus utan annan synbar anledning 

 öfvergifvit sitt byte. Detsamma framhälles äfven af Goueeau. Feeton meddelar en lik- 

 nande iakttagelse ^) angående Bemhex oculata. 



Om flugorna äro talrika och stekeln redan burit hem flera, blir han ofta vårdslös 

 i sina anfall och förfelar målet. Om flera steklar, såsom ofta är fallet, ha upptäckt 

 samma jaktmark, bruka de också angripa hvarandra, dock mera, tyckes det, på lek, och 

 skrämma därigenom bort många flugor. En stor fluga, såsom en spyfluga, vågar sig 

 Mellinus sällan på. Dock såg jag, huru han en gång anföll en sådan, höll den fast vid 

 vingen en stund, men förgäfves sökte förlama den. Om en stund slet sig den starka 

 flugan lös och flög bort, fullt oskadad, såsom det tycktes. 



6. ^/s uppgi-äfdcs en Mellinushåla belägen i kanten af en sandsluttning af ungefär 

 45° lutning mot horisontalplanet. Hufvudgångens riktning torde ha varit nästan vinkelrät 

 mot samma plan. Alla cellerna lågo ungefär i ett med sluttningsplanet parallellt plan, på 



1) 1809, sid. 8. 



