KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:0 5. 69 



sanden i midten af fältet, så att hålans sandfyllda mynning kunde ses oragifven af mör- 

 kare mark. Snart sågs stekeln åter slå ned på sandfältet, där han, efiier en stunds 

 kringtrefvande med antennerna, återfann sin hala, vare sig detta skedde med antennernas 

 eller ögonens tillhjälp eller kanske med anlitande af bådadera. (Jfr Oxybelus n:r 5.) 



3. En truncatula, som särskildt iakttogs, återkom iblaiid med nytt rof redan efter 

 5 minuters jakt. Ibland dröjde han mycket längre. I hålan stannade han flera minuter 

 för hvarje gång, äfven om ingen nygräfning af celler ägde rum. Han satt då med 

 hufvudet nära mynningen och tog sig en stunds hvila. Den förlamade vifveln bäres vid 

 frambenet, buk mot buk, och under flykten stöder stekeln under honom med de två 

 främre benparen. På samma sätt transporterar C. arenaria sitt rof. 



Under stekelns frånvaro doldes ingången till en af hålorna med ett blad, öfver 

 hvilket ströddes sand till en tjocklek af ungefär 3 mm. och till en omkrets af 5 cm. 

 diameter kring ingången. Vid återkomsten höll sig stekeln, liksom n:r 2, länge sväfvande 

 fram och tillbaka öfver platsen, hvaraf torde kunna slutas, att han använder sina ögon vid 

 sökandet. Ibland slog han ned på de omgifvande ljungbuskarna. Först efter upprepadt 

 sväfvande öfver platsen slog han ned här och där på marken kring sandfältet och slut- 

 ligen vid dess kant, där han, liksom n:r 2, gräfde på olika ställen, omkring 2 cm. från 

 hålan. Hade någon »magnetisk kraft», såsom Bethe förmenar om bien, dragit honom dit, 

 så skulle han gått annorlunda till väga. Nu var det klart, att han kände det ungefärliga 

 läget, men dä han var van att se sin håla öppen, kunde han ej finna henne utan lång- 

 varigt sökande. Om en stund lade han vifveln ifrån sig och började nu äfven gräfva 

 midt i sanden, där han dock stötte på bladet, som omöjliggjorde vidare nedträngande. 

 Han började nu åter sökande vandra omkring utanför sandfältet och försökte gräfva här 

 och där. På försök nedträngde han äfven i ett par hål, i hvilka de kvistar, som mar- 

 kerat boets plats, varit nedstuckna. Sedan dessa fruktlösa försök pågått i 35 minuter, 

 bortblåstes sanden, och nu trängde han sig vid sin återkomst in under bladets kant och 

 gick ned. Det ser därför ut, som om antennerna anlitades såsom en sista resurs vid 

 sökandet, medan under vanliga förhållanden synen gör tillfyllest. 



4. Några celler tillhöriga C. truncatula undersöktes. I ett bo träffades 2 celler, 

 den ena med 5, den andra med 8 viflar. Cellerna lågo 5 — 6 cm. under ytan. 



Ett annat bo innehöll 4 celler, 12 cm. under ytan. Cell n:r 1) innehöll 15 viflar; 

 n:r 2) 17 viflar samt stekelns ägg, mycket långt och smalt, löst liggande på den uppåt- 

 vända buksidan af en bland viflarna; ägget var ungefär lika långt som vifveln; n:r 3) 

 innehöll 18 viflar med stekelns ägg placeradt som i n:r 2; n:r 4) befanns innehålla 38 

 viflar med stekelns '&gg placeradt på samma sätt. 



Nielsen uppgifver Pkyllohius maculicornis, Ph. argentatus och Polydrosus cerviniis 

 såsom denna arts rof. Själf har jag funnit Anthonomus varians Fab., Polydrosus fulvicornis 

 Fab. och Otiorhynchus scuher L. i dess celler i Medelpad, företrädesvis de två förstnämnda. 

 Det förtjänar anmärkas, att i cellerna från sommarens förra del funnos nästan uteslu- 

 tande Anthonomus varians, medan Polydrosus var det öfvervägande, ja t. o. m. nästan 

 uteslutande innehållet i cellerna från senare delen af sommaren. 



