72 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



En stor olägenhet för steklarna hade denna plats däri, att den hyste så många 

 myrsamhällen (mest Lasius niger), för hvilkas medlemmar steklarna visade stor för- 

 ski"äekelse, och hvilka ofta beröfvade dem det upphängda jaktbytet, då de höllo på att 

 gräfva hålor. Ofta trädde jag därvid räddande emellan och framräckte med en pincett 

 det från myrorna befriade bytet, hvilket steklarna så småningom lärt sig att med allt 

 mindre tvekan mottaga. Som bevis på den förtrolighet, som så småningom uppstått 

 mellan oss, kan anföras, att steklarna t. o. m. stundom ansågo lämpligt utse någon del 

 af min på marken utsträckta person till gömställe för bytet eller gräfde sina hålor mellan 

 mina mot marken stödda händer. Detta under förutsättning att jag ej gjorde några 

 större och häftigare rörelser. Mindre och lugna rörelser väckte däremot ingen fruktan. 

 Med min pincett fick jag t. ex. intränga bredvid den gräfvande stekeln i den under arbete 

 varande hålan för att hjälpa till att bortskaffa någon sten, som eljest skulle gjoi't platsen 

 oan\ändbar; med pincetten kunde jag upplyfta både stekeln och hans byte för att försöka 

 bringa honom på rätt stråt, då hans irrfiirder med bytet vid uppsökandet af hålans 

 mynning blefvo för tålamodspröfvande. Stekeln yttrade därvid visserligen ett lindrigt 

 missnöje medelst en surrning, förnimbar genom pincettens dallring, men visade ingen för- 

 skräckelse, gjorde inga häftiga rörelser och släppte ej sitt byte, utan fortsatte lugnt sin 

 väg, då han åter nedsattes på marken. Syftet, att underlätta hålans återfinnande, upp- 

 nåddes emellertid ej på detta sätt. I början var det endast då steklarna voro sysselsatta, 

 som de tilläto mig att på nära håll betrakta dem. När de hvilade, tilläto de intet när- 

 mande. Så småningom bragte jag det dock därhän, att jag med pincetten kunde upp- 

 lyfta en af mina förtrogna steklar, då han utan sysselsättning gick på marken. Han 

 surrade något under greppet, men visade ingen förskräckelse, utan lät sig tagas med 

 handen, på hvilken han utan rädsla gick omkring. Ännu större förtroendebevis fick jag 

 röna af en annan Psammopldla, som jag någon tid iakttagit, och hvilken i början af vår 

 bekantskap var så skygg, att hon flög bort från arbetet med hålans gräfning, då jag utan 

 häftighet närmade mig på några stegs afstånd. Sedan jag en dag hjälpt henne att gräfva 

 efter en larv (som dock aldrig anträffades), kröp hon upp på min utsträckta hand, som 

 hon länge och ifrigt slickade. Flera gånger flyttade jag försiktigt ned henne på marken 

 och aflägsnade mig för en stund, men då jag återkom och räckte fram handen åt henne, 

 kröp hon åter upp därpå och började slicka. Hon tyckte också mycket om att intaga sin 

 hviloställning, platt utsträckt, i fördjupningarna mellan de sammanslutna fingrarna. Hon 

 tillät också, att jag med en pincett eller med den andra handen berörde henne. Blott då 

 vingarna eller abdomen vidrördes, visade hon tecken till misshag, utan att dock flyga 

 bort. Jag får i det följande tillfälle att ytterligare framhålla såväl dessa som andra fall 

 af steklarnas förmåga att lära på grund af gjorda erfarenheter. 



De nedan meddelade enskilda iakttagelsefallen äro ett urval, nästan ordagrant 

 skildrade efter anteckningar på platsen, omedelbart efter det iakttagelsen gjorts. De äro 

 meddelade i tidsföljd och angifva sålunda steg för steg vidgandet af kännedomen om 

 denna intressanta stekel. 



1. En Psammophila sågs börja gi-äfva en håla på en plats, där jordmånen ut- 

 gjordes af ren och ganska fin sand. Därvid sparkades först den torra ytsanden bakåt 

 med frambenen, hvarefter med käkarnas tillhjälp den fuktiga undersanden upphämtades. 



