74 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANÖEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCtl SPHEGIDAE. 



i hvart och ett af de efterföljande segmenten, utom i kroppens bakre tredjedel, flyttande 

 så småningom sitt tag med käkarna längre nedåt ryggen, i samma mån som turen att 

 stickas kom till de bortre segmenten. 



Sedan stekeln hvilat och putsat sig, lämnade han larven och begaf sig ett par 

 meter nedför sluttningen, där han en stund ströfvade omkring, men plötsligt bestämde 

 sig för en plats, där han började gräfva en håla. Gräfningen pågick länge, och det var 

 helt visst ingen förut gräfd håla, som nu öppnades. Då den omsider blifvit färdig, begaf 

 sig stekeln, utan att först stänga den, upp för att hämta sitt rof, som greps vid strupen 

 och bars med ryggen nedåt mellan stekelns ben. 



Vid ankomsten till hålan förfor denna stekel på alldeles samma sätt som den under 

 föregående nummer omtalade, med undantag däraf att han höll larven fast ett stycke 

 längre ned, hvarför dess kropp veks dubbel, då den främre delen skulle instoppas i hålan, 

 hvilket vållade mycket besvär. Efter att flera gånger förgäfves ha försökt på detta sätt, 

 fattade stekeln tag närmare hufvudet och lyckades nu bättre. 



Äfven med denna stekel upprepades försöket att bortflytta larven och med alldeles 

 samma resultat som i föregående fall. Efter fem sådana försök fick larven ligga kvar 

 och insläpades. Afven här dröjde det i 1^/4 minut, innan stekeln visade sig igen. Dock 

 började han stängningen af hålan, innan han kommit upp ur mynningen, i det han bör- 

 jade rifva ned den lösa sanden under den till en tämligen fast skorpa hårdnade, något 

 lerhaltiga ytsanden. Genom att med en spegel kasta in solljuset kunde man se, huru 

 stekeln ibland med hufvudet packade till fyllningen. Slutligen kom han upp och bar ned 

 en lerhaltig sandklump samt sökte efter flera utan att finna några. I brist på bättre bar 

 han då ned ett litet fint grässtrå och försökte lossa ett långt och groft, men utan att 

 lyckas. Han tyckte sig nu påtagligen ha gjort nog, ty efter att en stund ha putsat sig 

 flög han bort och började söka på andra håll, hvarvid jag länge följde honom, utan att 

 han visade någon afsikt att återvända, och detta fastän hålans mynning ännu stod vid- 

 öppen. Ännu följande dag, då larven uppgräfdes, hade stängningen ej blifvit full- 

 bordad. 



Larven (en noctuidlarv) var ofvan ljusgrå, med aflånga, hvita, af svart begränsade 

 fläckar längs ryggens midt; därutanför på hvardera sidan ett gult band, utåt begränsadt 

 af ett svartgrått; kroppens sidor hvita, med svarta, runda andhål; undersidan ljust grå- 

 aktig; hufvudet gult. 



Agget var fästadt i jämnhöjd med andhålen, på högra sidan af det första bukfot- 

 bärande segmentet. 



3. En FsammojjhUa sågs med byte af en noctuidlarv, som bars på vanligt sätt 

 mellan stekelns ben, fasthållen vid strupen och med ryggen nedåt. Det är påtagligt, att 

 detta sätt för transporten väljes, för att ej bukfötternas hakar skola gripa fast i före- 

 målen på marken, hvilket däremot händer, då larven bäres fram mellan grässtrån, och 

 vållar stekeln mycket besvär. Larven bars i början snedt uppför backsluttningen och 

 lades ofvanpå topparna af några Sedumstjälkar, medan stekeln begaf sig i nästan rät vinkel 

 mot sin förra kosa uppåt backen, där han ungefär 3,5 meter från larvens gömställe sågs 

 krypa in i en nygräfd, öppen håla. Sedan han burit upp sand några gånger, gick han 

 för att hämta larven. I början styrde han därvid sina steg tämligen rakt mot målet, 



