KtfNGL. SV. VEt. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 37. N:0 5. 81 



ningar ofta, så att larven än låg med sin tjockare ända i kokongens smalare del, än 

 tvärtom; än fördes hufvudet, vid trådarnas utdragande och fästande, i kokongens längd- 

 riktning, än tvärsöfver. 



12. En jagande Psammopliila sågs under en liten mosstufva gräfva fram en larv, 

 men hade den oturen att först få tag i larvens bakre ända. Denna afgaf då sina exkre- 

 ment, hvilket bekom stekeln så illa, att han borrade ned käkar och hufvud i sanden och 

 genom långvarig gnidning sökte befria sig från den antagligen vidriga smaken. Upp- 

 repade försök hade samma påföljd, och slutligen såg det ut, som om stekeln ämnade 

 afstå från ett byte, som måste köpas för ett sådant pris, hvarför jag hjälpte honom med 

 framgräfningen, så att han kunde gripa larven i nacken och paralysei^a honom på vanligt 

 sätt. Vi voro gamla bekanta, och han hade fattat ett visst förtroende till mig, kanske 

 därför att jag många gånger hjälpt honom mot myrorna, då de bemäktigat sig hans byte, 

 medan han gräfde sin håla. Han hade fått mycken respekt för myrorna och vågade ej 

 mera bita dem, sedan han ett par gånger fått känna smaken af myrsyran. Vid dessa 

 tillfällen ställde han sig bokstafligen på hufvudet, som han nedborrade djupt i sanden för 

 att bli svedan kvitt. Efter dessa erfarenhetsrön vågade han blott göra hotande rörelser 

 mot sina tiender eller, sedan han klättrat upp på närstående grässtrån, försiktigt sträcka 

 sig ned och försöka att hastigt rycka till sig bytet för att sedan springande rädda det. 

 Då jag därför med en pincett brukade räcka honom det från myror befriade bytet, var 

 det med synbar tillfredsställelse, som han grep det och skyndade bort. 



Bytets döljande och hålans gräfning på 20 stegs afstånd skedde på vanligt sätt. 

 Orienteringsslagen utfördes, och stekeln begaf sig bort för att hämta bytet. Därvid 

 färdades han dels till fots, dels flygande i korta satser, och här, liksom i många före- 

 gående fall, iakttogs det, att stekeln, när han efter en sådan kort flygsats sänkte sig till 

 marken, antingen vände sig i flykten, så att han slog ned på marken med hufvudet 

 vändt åt det håll, från hvilket han kommit, hvarefter han omedelbart vände sig om, eller 

 också utförde han en sådan dubbel helomvändning först sedan han kommit ned på 

 marken. Han beskref sålunda oupphörligt små öglor, hvilket sätt att färdas ofta iakt- 

 tagits vid rofvets hämtande. Det ser nästan ut, som om stekeln ville ofta se sig om från 

 olika synpunkter på den väg han skall färdas tillbaka. 



Medan nu stekeln på vanligt sätt bar sitt byte till den färdiggräfda hålan, vidtogos 

 några förändringar i dennas omgifningar. Några stenar och små hallontelningar, som 

 stått på den högra sidan, och hvilka stekeln under sina orienteringsslag bestigit, flyttades 

 i hast till vänstra sidan, som förut var fri från ojämnheter. Himlen var mulen, så att 

 föremålen ej kastade någon skugga. Verkan af dessa förändringar var lika påfallande 

 som i förutnämnda fall. Stekeln vandrade med sitt byte tvärsöfver hålans mynning och 

 märkte den ej. Efter att ha passerat däröfver gjorde han några tveksamma slag, vandrade 

 därefter ett stycke tillbaka på den väg, på hvilken han burit larven, lade den ifrån sig 

 och började söka, men äfven nu förgäfves. Slagen blefvo allt större, men äfven nu åter- 

 vände han dock alltjämt till den rätta platsen. Slutligen återställde jag omgifningarna 

 till sitt förra skick, och nu gick stekeln utan tvekan ned i sin kända håla, gräfde upp 

 litet sand, hämtade sitt byte och drog ned det på vanligt sätt. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 37. N:o 5. 11 



