84 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



att förfoga sig bort. Men förklaringen kom snart, då stekeln strax återvände och fort- 

 satte att draga fram sitt byte. Detta bar nämligen ett Psammophila-^^gg fästadt på vanlig 

 plats ocli var sålunda ett redan förut förlamadt och nedgräfdt jaktbyte. Jag hade visser- 

 ligen föreställt mig, att dylika fall skulle förekomma, men hade hittills ej fått bevittna 

 något sådant. Det är svårt att afgöra, huruvida här föreligger ett misstag af stekeln eller 

 ett afsiktligt uppgräfvande af en annans håla. Att pompilider beröfva hvarandra de in- 

 fångade spindlarna, har man ofta tillfälle att se, och nyligen har jag i en stor koloni af 

 den solitära biarten Trachusa serratulae haft rikliga tillfällen att iakttaga, huru bina stän- 

 digt gå in i hvarandras hålor och stjäla från hvarandra den tallkåda, med hvilken denna 

 biart hopfogar sina af bladbitar byggda cellväggar. Kådan måste eljest med mycket be- 

 svär hopsamlas på unga tallkvistar. 



Ferton tror sig ha iakttagit ett egendomligt slags parasitisra hos Ponrpilus pectinipes, 

 som skulle yttra sig däri, att denna stekel går in i andra pompiliders hålor och utbj^ter 

 deras på spindeln lagda 'Agg mot sitt eget (se vidare Ceropales). 



Fastän bytet sålunda var föilamadt och i det närmaste orörligt, stack stekeln det 

 upprepade gånger, först i de främre segmenten och därefter i de bukfotbärande. Han 

 lade det därefter utan vidare skydd på marken och uppsökte ungefär 1 m. därifi'ån plats 

 för att gräfva håla. 



Medan gräfningen pågick, utbyttes denna larv mot den betydligt mindre under 

 n:r 14 omtalade, hvilken dessutom var betydligt mörkare till färgen. Då hålan var färdig, 

 visade dock stekeln ingen tvekan att erkänna denna senare larv som sitt byte. Den bars 

 till hålan och nedgräfdes på vanligt sätt. Ett nytt hgg var nu lagdt på vanlig plats 

 i st. f. det, som fanns där förut, hvilket under transporten krossats och lossnat. 



Den af stekeln själf framgräfda och, såsom ofvan nämnts, 2 gånger paralyserade 

 larven förvarades för undersökning af varaktigheten i hans lifsyttringar. Andningsrörel- 

 serna voro svåra att se, men däremot voro ryggkärlets pulsationer lätta att iakttaga genom 

 den genomskinliga huden. Två dagar efter infångandet voro de 16 i minuten, sedan 

 någon retning af mundelar och extremiteter ägt rum. Under närmast följande dagar voro 

 pulsationerna utan föregående retning 11 i minuten, men stego efter obetydlig retning 

 till 16. Sedermera stegrades pulsationernas frekvens, så att de på 10:e dagen utan retning 

 voro 13 i minuten, på 14:e dagen 21 och på 16:e dagen likaledes 21 i minuten. Huden 

 var då slapp, och ingen rörelse kunde märkas vid retning. Detta var det sista iakttagna 

 lifstecknet. Tre dagar därefter märktes inga pulsationer. Larven lefde således minst 

 16 dagar efter den sista förlamningsprocessen. Exkrement hade afgifvits ända till sista 

 dagen. Retbarheten försvann efter 10:e dagen, då l:a paret gångben var den enda kropps- 

 del, som reagerade. 



I samband härmed kan omtalas resultatet af sedermera gjorda dylika undersökningar 

 af två andra larver. Den ena af dessa var den under n:r 17 omtalade, efter paralyse- 

 ringen mycket rörliga larven. Han visade hela första dagen ett så lifligt muskelspel 

 under huden, att det var omöjligt att urskilja ryggkärlets pulsationer. Först på 5:e dagen 

 kunde de med säkerhet räknas till 20 i minuten. Muskulaturen under huden arbetade 

 nästai\ oafbrutet öfver hela kroppen äfven utan retning, eljest visade blott raundelarna 

 retbarhet; huden började bli slapp; inga exkrement afgifna. På 13:e dagen var huden 



