KUN 



GL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:0 5. 85 



öfverallt slapp och skrynklig, på ryggsidan och öfver hela sista segmentet mörkfärgad och 

 ogenomskinlig, så att inga pulsationer lilngre kunde ses; muskulaturen på buksidan arbe- 

 tade öfverallt utan retning, utom i det helt och hållet svartnade sista segmentet. Först 



3 dagar därefter undersöktes larven ånyo och visade då inga lifstecken, hvilka sannolikt 

 upphört redan på 14:e dagen. 



Den 3:e undersökta larven var den likaledes under n:r 17 omtalade larv, som visade 

 den vanliga graden af paralysering. Omedelbart efter det stekeln slutat att behandla 

 honom, visade ryggkfVrlet 72 pulsationer i minuten, sannolikt så hastiga, emedan larven 

 nyss varit utsatt för stekelns angrepp; på kvällen samma dag hade de nedgått till 20. 

 Alla segmenten voro retbara, i synnerligt hög grad de bakre från och med det sista buk- 

 fotbärande. På öre dagen voro pulsationerna 11 i minuten, hela kroppen och alla de 

 särskilda kroppsdelarna voro i hög grad retbara; kroppen kunde vridas och böjas, och alla 

 extremiteter och mundelar indrogos vid retning. På 8:e dagen voro pulsationerna 18 i 

 minuten; rörligheten fortfor i bakre kroppsändan, som kunde böjas vid retning, samt i 

 alla bukfotparen utom det l:a. På 13:e dagen voro pulsationerna fortfarande 18 i minu- 

 ten; ingen rörlighet märkles mer än i det efter hufvudet följande l:a segmentet, som 

 kunde böjas mot det 2:a; huden var fortfarande ej slapp, och inga exkreraent hade af- 

 gifvits under hela tiden. Då larven först på 16:e dagen ånyo undersöktes, var han svart- 

 nad och död, hvilket han väl sannolikt varit ett par dagar. 



16. En Psammophila sågs gräfva sin håla och af bröt därunder en gång sitt arbete 

 för att besöka sitt på 1 m. afstånd, på några blad liggande förlamade byte, en grå noctuid- 

 larv. Medan gräfningen pågick och stekeln befann sig nere i hålan, lades en oskadad 

 noctuidlarv (af en art, som denna stekel plägar fånga) bredvid hålans mynning, så att 

 stekeln, då han baklänges bar upp sanden, måste gå öfver larvens kropp. Fastän detta 

 skedde åtskilliga gånger, tycktes ej stekeln fästa det ringaste afseende vid larven. Denna 

 lades då tvärsöfver mynningen, så att stekeln måste Iränga sig förbi den, då han kom 

 upp. Då den nu likaledes hindrade honom att åter gå in, släpade han undan den ett 

 par cm. men stack den ej. I stället lades nu stekelns eget förlamade byte först ett par 

 cm. från mynningen af hålan, hvarvid det slutligen blef hälft begrafvet af den uppburna 

 sanden, utan att stekeln tycktes bry sig om det. Då det lades tvärsöfver mynningen, 

 behandlade stekeln det på samma sätt som den ofvannämnda oskadade larven, d. v. s. 

 släpade undan det ett par cm., och fortsatte sitt arbete. Emellertid hade stekeln tydligen 

 klart för sig, att det var hans byte, ty då hålan blifvit färdig, gick han ej bort till den 

 plats, där han själf gömt larven, utan hämtade den på den plats, dit han släpat undan 

 den, för att den ej skulle belamra hålans ingång, och bar därefter ned den. 



Innan hålan blifvit fullständigt stängd, uppgräfde jag larven, som bar ägget på 

 vänstra sidan af 2:a fotlösa segmentet bakom bröstfötterna, i jämnhöjd med andhålet. 

 Stekeln fick nu åter öfvertaga sitt byte, som han släpade undan ett litet stycke och denna 

 gång gömde högt öfver marken i ett bladveck. Han gick nu att söka plats för en ny 

 håla och gräfde länge på ett ställe, som han dock till sist öfvergaf för att börja på nytt, 



4 m. därifrån. Medan stekeln höll på att framforsla sin larv till den färdiga hålan, lät 

 jag en oskadad larv af den art, som han plägar jaga, krypa ned i hålan. Då stekeln 

 gick ned och fann denna larv, sökte han draga upp den, men som den vände bakdelen 



