94 ADLEKZ, LEFNADSFÖRHÄLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



skyndade frän alla häll de i närheten befintliga hanarna, och en på marken rullande och 

 krälande massa bildades af alla dessa rivaliserande steklar. Om några ögonblick plägade 

 mängden fördela sig i två eller flera partier, hvardera med tre individer i parningsställ- 

 ning ofvanpå hvarandra, hvarje öfversittande fasthållande den undre om halsen med sina 

 mandibler. Härvid inträffade det naturligtvis ofta, att en trio af uteslutande hanar bil- 

 dades, hvilka, kringkrypande i den nämnda ställningen, fortsatte parningsleken en stund. 

 Den som lyckats eröfra en hona släppte henne däremot icke på länge. Paret vandrade 

 omkring på marken eller flög korta sträckor. Honan sågs därvid ofta suga honung ur 

 blommorna, medan hanen fortfarande bibehöll sitt grepp om hennes hals, kanske t. o. m., 

 såsom anledning finnes att tro, för större delen af dagen. (Angående hanarna, se för 

 öfrigt mina föregående meddelanden ^) 



De under sommarens lopp utkläckta honorna ses aldrig syssla vare sig med jakt 

 efter noctuidlarver eller med gräfning af hålor. Sedan parningen ägt rum, tillbringa de 

 sin tid med att, omväxlande med besöken i blommorna, sysslolösa gå omki-ing på grus- 

 backarna vid kläckningsplatsen, putsa och gnida sin kropp eller, platt utsträckta på mar- 

 ken, njuta af solvärmen. Då och då ser man dem gå in i tillfälligt anträffade springor 

 och håligheter i marken, och finnas många steklar på platsen, kan man snart öfvertyga 

 sig om att flera ofta sammansluta sig om en gemensam håla, som de i all endräkt och 

 sämja bebo, utan att någonsin lägga i dagen den afundsjuka och stridslystnad, som under 

 följande års jaktsäsong så ofta komma till våldsamt utbrott. iVnda till ett 40-tal har jag 

 sålunda sett bebo samma håla, ett kvasi-samhälle af eljest solitära steklar, genom den 

 lifliga trafiken af in- och utflygande erinrande om ett getingsamhälle. ") Här sammanbo 

 de ännu, när frosten om hösten sänker dem i dvala, och, tätt hopkrupna, tillbringa de 

 här vintern, hvars låga temperatur de kanske genom denna sammanslutning bättre uthärda. 



Det är dock ej ur en sådan rot, som de sociala steklarnas samhällen kunnat framgå. 

 Då solvärmen tidigt på våren framlockar dessa steklar ur det gemensamma vinterkvarteret, 

 är det slut på samlifvet. Hvar och en utser åt sig en yngelplats och en jaktmark, där 

 han blott tolererar de andra, så länge han ej tror sina intressen hotade. 



39. '-"^/s 1903 iakttogs en Psammophila sysselsatt med att gräfva håla, hvilket ar- 

 bete hon ibland af bröt för att besöka sin förlamade noctuidlarv, som var upphängd mellan 

 några grässtrån på ena sidan af en hög sandtufva. Tufvan var ungefär 40 cm. hög, med 

 branta sidor. Den täcktes på de öfre två tredjedelarna af en mot sanden skarpt afstickande 

 kalott af genom sporhusens tätt stående skaft öfvervägande rödbrun mossa. Nedanför 

 kanten af mosskalotten stod gräsståndet, där larven var upphängd. Flera hålor gräfdes 

 af stekeln, men förkastades, innan de blifvit färdiga. Innan han öfvergaf dem, krafsade 

 han några gånger ned sand i deras mynningar. Medan den sista hålan gräfdes, borttogs 

 mosskalotten och flyttades 30 cm. högre uppåt den i ungefär 45° vinkel stupande backen. 

 Grässtråen med larven stodo nu således i jämnhöjd med den utjämnade tufvans öfre del. 

 Då hålan var färdig och larven skulle hämtas, kunde stekeln ej återfinna den, ehuru han 

 tydligen hade riktningen och afstandet till gömstället ganska väl i minne. Vid sitt första 



') l'JOO, sid. 175. 

 -) IIIOO, sid. 177. 



