KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 37. N:n 5. 95 



nedslag kom han nämligen först till den rätta platsen vid foten af grässtråen men kände 

 synbarligen ej igen den, utan sökte nedanför den högre upp placerade mosskalotten. Han 

 återvände 7 eller 8 gånger till hålan för att med den som utgångspunkt orientera sig. 

 Därifrån flög han visserligen ej alltid rakt ut åt det rätta hållet, men han återkom dock 

 inom kort dit och sökte hvarje gång förgäfves, ehuru han många gånger såväl flygande 

 som gående passerade så nära rätta platsen, att han snuddade vid grässtråen, där larven 

 hängde. Hade lukten vid sökandet spelat någon roll, så borde han ha uppdagat bytet, 

 då han ofta passerade tätt förbi det på läsidan. Efter ^li timme, då det var tydligt, att 

 endast en tillfällighet skulle komina honom att återfinna sitt rof, lades larven bredvid 

 hålan, där stekeln vid nästa besök fann honom. Han grep honom strax i nacken, stack 

 honom några gånger och drog därefter ned honom. Efter ^li minut kom stekeln upp och 

 började stänga. Med pincetten framdrogs då larven, utan att hålan skadades. Agget var 

 fästadt på vänstra sidan af l:a bukfotsegmentet. Larven lades vid ingången, och stekeln, 

 som dröjt i närheten, infann sig strax och stack åter larven, drog ned den och började 

 ånyo stänga efter att ha dröjt nere omkring V2 minut. Denna gång fick han fylla hålan 

 till hälften, hvarefter den uppgräfdes, dock så att larvkammaren lämnades orubbad, då 

 larven framdrogs därur. Samma ägg satt ännu kvar på sin plats, och intet nytt ägg hade 

 blifvit lagdt. (Jfr n:r 11, 16, 18, 23 och 27.) Stekeln återkom snart och hade svåx't att 

 i början känna igen omgifningarna kring den uppgräfda hålan. Emellertid fann han snart 

 den bredvid liggande larven och stack den grundligt i en serie framifrån och bakåt. 

 Därpå gick han tveksam omkring, men tog till sist en jordklump, som han tämligen 

 vårdslöst stoppade in i den kvarstående delen af hålan, hvarefter han flög bort. Han 

 tycktes ha tröttnat på ett byte, som vållade så mycket besvär, ty ännu efter en timmes 

 förlopp hade han ej återvändt, utan sägs ströfva omkring på ny jakt. 



På grund af de i det föregående anförda iakttagelsefallen torde hufvuddragen i 

 Psammophilas tillvägagångssätt kunna i korthet sammanfattas på följande sätt: 



Psammophila jagar gående, utan häftiga rörelser, lugnt undersökande marken med 

 antennerna. De sökta larverna ligga nästan alltid i jordytan, stundom blott dolda af torrt 

 gräs eller annat växtaffall, mindre ofta under själfva jordytan och högst på 1 — 2 cm:s 

 djup. Larverna äro noctuidlarver af olika arter, åtminstone de flesta tillhörande släktena 

 Agrotis och Charaeas. De äro fullvuxna eller nära fullvuxna. Af 15 såsom rof insläpade 

 larver, hvilka jag mätt, var den längsta 38 mm., den kortaste 21 mm. Medellängden var 

 25,4 mm. Af de talrika bevittnade paralyseringsfallen, af hvilka i det föregående blott 

 en del omnämnts, kan knappt någon annan regel framgå, än att de sista segmenten icke 

 stickas. Beträffande åter den ordning, i hvilken segmenten stickas, härskar regellöshet. 

 Ordningen torde bero på tillfälliga omständigheter, såsom t. ex. hvilken del af -larvens 

 kropp som stekeln först får tillfälle att gripa tag i. Dock ser det nästan ut, som om 

 stekeln afsiktligt undvek att först gripa tag i bakre ändan, troligen emedan han vill und- 

 vika att komma i beröring med larvens uttömningar. En följd häraf är, att något af de 

 främre segmenten plägar stickas först, hvaremot bukfotsegmenten stickas sist. Den af för- 

 fattarne så kallade »malaxationen», d. v. s. bearbetning medelst käkarna af offrets hals, 

 påtagligen för att klämma undre svalggangliet, förekommer mera undantagsvis än såsom 

 regel och plägar, då den förekommer, vara den sista paralyseringsåtgärden. Paralyserings- 



