96 ADLERZ, LEFNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



processen afbrytes ofta, sedan några styng gifvits, af en stunds hvila, därvid stekeln, 

 alldeles utmattad, såsom det tyckes, lägger sig platt på marken. Ett annat slags af brott 

 uppstår äfven ofta, då stekeln, för att befria sig från den utan tvifvel vidriga smaken af 

 larvens utsöndringar, borrar ned käkar och hufvud i sanden, hvarvid han ofta reser upp 

 bakkroppen så högt, att han kan sägas stå på hufvudet. 



Sedan larven blifvit förlamad, griper stekeln honom med käkarna om undre sidan 

 af kroppens främre del och bär honom sedan mellan sina ben så högt upplyftad, att lar- 

 vens rygg ej släpar mot marken. Ett öfver marken upphöjdt gömställe uppsökes, t. ex. 

 mellan grenarna af något örtstånd eller i ett bladveck några cm. öfver marken, hvarefter 

 stekeln gör några orienteringsslag för att inprägla omgifningarnas utseende i minnet. Nu 

 följer uppsökandet af plats för hålan, hvarvid stekeln i allmänhet väljer en sådan inom 

 ett begränsadt område, där marken, enligt förut förvärfvad erfarenhet, befunnits lämplig 

 att gräfva i. Ofta inträffar att gräfningen afbrytes, äfven sedan den pågått länge, för 

 att fortsättas på en annan punkt. De sålunda ofullbordade hålorna pläga mer eller mindre 

 omsorgsfullt fyllas af stekeln, innan han lämnar platsen, en egendomlig, sannolikt menings- 

 lös refiexhandling, som står i samband med den viktiga instinkten att aldrig lämna en 

 färdiggräfd håla definitivt utan att stänga den. Samma vana visa Ämmophila-a,vteTna,, 

 Tachys2}hex, Astata m. fl. ^) Vid gräfningen användas både mandibler och framben. Den 

 uppgräfda sanden sprides ej i flykten, utan kastas bort medelst frambenen. Hålornas djup 

 växlar omkring några cm. Gångens innersta del vidgar sig till en rymlig kammare. 

 Afbrott i gräfningen göras ibland, hvarvid stekeln dels gör några slag i omgifningarna, 

 dels besöker sitt gömda byte, möjligen för att bibehålla dess plats i minnet. Sedan hålan 

 gräfts färdig, gör stekeln dels gående, dels flygande i korta satser några orienteringsslag 

 i omgifningarna, hämtar därefter sitt byte, som bäres fram och lägges med hufvudet i 

 hålans mynning, medan stekeln själf går ned och vanligen genom att några gånger upp- 

 bära sand ger hålan en sista afputsning. När allt är i ordning, visar han åter hufvudet 

 i mynningen, griper larven och släpar ned den. Efter ett kortare dröjsmål för ägglägg- 

 ningen börjar hålans stängning, hvilken vanligen inledes därmed att stekeln, innan han 

 kommit upp, börjar med käkarna rifva ned sand från hålans väggar. Sedan stekeln där- 

 efter kommit upp, fullföljer han arbetet genom att med frambenen krafsa sanden ned i 

 hålan, hvarjämte ett och annat gruskorn eller någon jordklump frambäres med käkarna 

 och inblandas i stängningsmaterialet. Det inburna materialet plägar stekeln packa till 

 med hufvudet, hvarvid han låter höra ett högtonigt surrande. Sist plägar hvarjehanda 

 växtaffall läggas öfver den ända upp till jordytan fyllda hålans mynning, hvarigenom den 

 blir alldeles dold. Det är påtagligt, att detta stängningsarbete är definitivt, och att hålan 

 ej, liksom hos Ammophila, är afsedd att åter öppnas. Ägget fästes på den uppåtvända 

 sidan af något af de mellersta segmenten. I 27 fall har jag antecknat dess plats. Denna 

 var i 3 fall på l:a fotlösa segmentet bakom bröstfötterna, i 7 fall på 2:a d:o, i 11 fall 

 på l:a buk fotsegmentet samt i 6 fall på 2:a d:o. 



') Ferton (1902, sid. 511) liar sett Spkex fnihfiiscatii.s visa samma vana, fastän i, såsom han själf 

 framhåller, rudimentärt skick, i det stekeln helt vårdslöst "och föga effektivt krafsar ned litet sand i de hålor, 

 som öfvergifvas, innan de äro fnllhordade. 



