KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLIN6AE. BAND 37. N:0 5. 97 



Här torde vara platsen att beriktiga den i ett förelöpande meddelande om Psammo- 

 phila ^) af mig lämnade uppgiften, att denna stekel, i likhet med Ammophila, skulle gräfva 

 sin håla före rofvets infångande. Detta misstag härrör däraf, att stekelns anmarsch med 

 bytet från gömstället till hålan blifvit misstydd såsom återkomst från jakten, hvarjämte 

 det oftast förekommande uppbärandet af sand ur hålan omedelbart före bytets nedsläpande 

 trötts vara ett öppnande af en förut provisoriskt stängd håla. Men framför allt beror 

 detta misstag på misstydning af stekelns ofvannämnda besynnerliga vana att med grus 

 och sand tillstänga de mer eller mindre nära färdiggräfda hålor, hvilka han af någon an- 

 ledning förkastar. Den på samma plats lämnade uppgiften, att Pnammophila, liksom 

 Ammophila, skulle inlägga flera byten i samma håla, i den mån larven hunnit förtära det 

 första, torde syfta på undantagsfall, såvida ej äfven denna uppgift, såsom jag numera är 

 benägen att tro, beror på någon raisstydning. Möjligen kunde denna uppgift syfta på 

 lutaria, som vid den ifrågavarande platsen i Östergötland förekom blandad med hirsuta 

 och som kanske visar denna afvikande vana. Föga sannolikt förefaller mig dock detta, 

 och i fråga om hirsuta har jag aldrig sedermera under de senare årens iakttagelser i 

 Medelpad funnit, att mer än ett byte inlagts i samma håla. 



Till sist några anmärkningar angående Fabre's skildringar af Psammophila. Redan 

 i sina första meddelanden om denna stekel ") anser han troligt, att Psammophila jagar 

 sitt byte, innan hålan gräfves, men ännu i de sista skildringarna ^) tyckes han ej ha vun- 

 nit full visshet i detta afseende, af det något sväfvande uttrycket att döma. Han säger 

 på sistnämnda ställe: »L'Ammophile ne s'occupe généralement du terrier, ou du moins ne 

 le perfectionne qu'aprés avoir capturé sa chenille.» Den bifogade reservationen torde vara 

 öfverflödig. Anledningarna till tveksamhet hafva nyss här ofvan påvisats vara beroende 

 på missuppfattning. 



I kapitlet »Un sens inconnu — Le ver gris» *) diskuterar Fabre utförligt Psammo- 

 philas förmåga att uppsöka de noctuidlarver, som utgöra hans jaktbyten. På öfverraskande 

 lösa grunder kommer han till det resultat, att det ej kan vara medelst något för oss 

 kändt sinne, som stekeln kan uppdaga de under jordytan dolda larverna. Särskildt för- 

 vånande äro hans argument för att lukten icke kan spela någon roll därvidlag. Afven 

 om antennerna skulle kunna anses för luktorgan, hvilket han anser osannolikt, enär han, 

 med förbiseende af deras finare struktur, i dem blott ser »une tige d'anneaux cornés, 

 articulés bout å bout» ^), och längre fram talar om »leur surface aride, coriace, n'ayant 

 rien de la délicate structure nécessaire å Thabituel odorat» ^), så finner han deras lifligt 

 spelanHe rörelser vid sökandet efter larverna tala emot att de i detta fall skulle användas 

 såsom luktorgan. Orörlighet skulle, menar han, för sådant ändamål vara vida gynnsam- 

 mare än en ständig rörlighet ''). Att man endast i högsta nödfall bör tillgripa hypotesen 

 om ett för oss okändt sinne såsom provisorisk förklaring på företeelser inom djurvärlden. 



^) 



1900, 



sid. 



173. 



') 



1879, 



sid. 



213. 



') 



1891, 



sid. 



229. 



') 



1882, 



sid. 



28. 



') 



Ibid. 



sid. 



30. 



") 



Ibid. 



sid. 



33. 



') 



Ibid. 



sid. 



31. 



K. 



Sv. Vet. Akad. Handl. 



Band 37. N:o 5. 13 



