98 ADLEKZ, LEKNADSFÖRHÅLLANDEN INOM FAMILJERNA POMPILIDAE OCH SPHEGIDAE. 



ilr en tämligen allmänt erkänd grundsats. Att något sådant nödfall här ej föreligger, 

 tyckes ganska uppenbart. Ty antennernas beskaffenhet motsvarar ingalunda Fabre's före- 

 ställningar därom. Af den rika litteratur, som behandlar antennernas byggnad och deras 

 roll af luktorgan gör t. ex. Forel ^) en kritisk sammanställning, till hvilken kan hänvisas. 

 Beträffande åter påståendet, att orörlighet hos antennerna såsom luktorgan skulle bättre 

 befordra deras ändamål än rörlighet, så är det uppenbart, att ett vädrande djur drar in 

 luften i sina näsborrar för att bringa så inånga luktande partiklar som möjligt i beröring 

 med den luktförmedlande ytan. En insekt, som ej kan draga luften genom sina lukt- 

 organ, måste för att nå samma effekt svänga dem i luften för att på detta sätt uppfånga 

 de där spridda luktande partiklarna. 



När man därtill tager i betraktande, att de sökta larverna åtminstone i de flesta 

 fall befinna sig omedelbart under jordytan, stundom t. o. m. dolda blott af ett tunt lager 

 af växtaftall, och att de, om de också tillfälligtvis befinna sig på större djup, dock under 

 sina nattliga expeditioner i jordbrynet kunnat efterlämna luktspår, som förråda deras 

 gömställen, så tyckes det ej vara alltför osannolikt, att det verkligen är lukten, som i 

 detta fall, liksom vid sä många vida mera öfverraskande tillfällen i insekternas lif, väg- 

 leder stekeln. 



Mest öfverraskande är emellertid Fabre's nästa invändning, att om också antennerna 

 verkligen äro luktorgan, så äro de i detta fall ändå ej till någon nytta, ty »le ver gris» 

 har ingen lukt. Hvarken han själf eller andra närvarande personer kunde upptäcka något 

 spår till lukt af larven. En hund med sin fina lukt uppdagar tryffeln nere i jorden. 

 Men tryffeln har dock en äfven för människan förnimbar lukt, om den hålles tillräckligt 

 nära. ^) Mot detta resonnemang kan invändas, att det icke skulle vara svårt att framleta 

 fall, i hvilka hundens luktsinne gör god tjänst, fastän människan ej förnimmer det minsta. 



Angående själfva paralyseringsakten medgifver Fabre i sina senare meddelanden om 

 Psammopliila, °) att åtskilliga variationer i tillvägagångssättet förekomma, ett resultat, till 

 hvilket äfven jag kommit, såsom framgår af det föregående. Fabhe's uppgift, att i regeln 

 alla segment, äfven det bortersta, om det är fotbärande, skulle stickas i ordning framifrån 

 och bakåt, *) öfverensstämmer däremot ej med min erfarenhet. Den bortersta punkt, som 

 jag sett stickas, är mellanrummet mellan 4:e bukfotsegmentet och det därpå följande fot- 

 lösa segmentet. Detta har därtill blott inträffat en enda gång. I åtskilliga fall har jag 

 däremot gifvit akt på huru stekeln, då turen kommit till denna punkt, inskränkt sig till 

 att liksom ti"efva på den med spetsen af abdomen, utan att sticka in gadden, och därefter 

 afbrutit paralyseringen. Det vore särdeles egendomligt, om alla de fall jag bevittnat 

 endast skulle varit undantagsfall. Paralyseringen skall utförligare behandlas i ett sär- 

 skildt kapitel. Här må blott ytterligare tilläggas, att stekelns underliga beteende, då han 

 häftigt gnider käkar och hufvud mot sanden, stundom med så högt lyftad bakkropp, att 

 han bokstafligen står på hufvudet, af mig uppfattats såsom försök att befria sig från någon 

 vedervärdig smak af lai'ven. Fabre vill däremot i detta beteende se glädjeyttringar, ett 



1) 1887, sid. 182 o. ff. 



2) 1882, sid. 31. 



3) 1891, sid. 227. 

 *) Ibid. sid. 228. 



